Александър Драганов
Черната корона

Част 2 от „Ледената планина“

chitanka.info

Пролог

Когато звездите се наредят

над Ледената планина за последен път.

В света на Тарр нямаше по-недостъпно за смъртните място от тронната зала на Иррхас-Аббат, където Черния крал издаваше своите безмилостни декрети, обкръжен от съветниците си — жреци, благородници и черни магьосници, които безспир крояха планове как да съкрушат всички раси, дръзнали да се опълчат срещу черните елфи. Тази тронна зала се намираше в най-високата кула на Иррхас-Аббат, Града на Странните Удоволствия. Камъните, които я изграждаха, бяха черни като душите на грешници, а самата тя се издигаше към небето, сякаш предизвикваше боговете. Тъмният й силует се губеше в облаците, а тронната зала бе още по-нависоко, над тях. Студ владееше тази зала и затова сребърните рамки на огромните й прозорци бяха покрити със скреж. Мракът също бе постоянен гост в помещението, спотайващ се в ъглите и сенките, готов да отприщи мрачните си тайни винаги, щом Черния крал нареди. Таванът бе покрит от гъсти мъгли, в които блестяха неестествени светлини, рожби на най-тъмна магия и на посланията, които Рамакар, богът-убиец на черните елфи, шепнеше чрез своите небесни пратеници — зловещите Сталкери на Мрака, ангели на омразата и разрушението. Преди много, много векове Рамакар се бе опълчил на Кракена, злокобния демон отвъд всички светове, и това го бе белязало навеки. Сега богът-закрилник се бе превърнал в узурпатор, а черните елфи бяха най-верните му слуги в света на Тарр, откъдето той първоначално се бе възнесъл.

Но въпреки условията в тронната зала, тя никога не оставаше празна. Най-висшите измежду жреците на Рамакар винаги бяха там, заслушани в посланията, които техният господар отправяше, напускайки само насила, когато премъдростта на черния бог прекършеше разсъдъка им и принудеше останалите да ги изнесат в килии, където писари записваха неуморно безумията, които устите им изричаха. В залата бе винаги пълно и с магьосници — елфи, прегърбени от тежестта на нечестиви познания — които не спираха да гадаят за своя повелител Черния крал. Карти таро падаха по специално наредени за целта черни покривки, а изображенията върху тях можеха да накарат обикновен човек да изтръгне очите от лицето си, за да не ги вижда никога повече. Вътрешностите на кристални кълба оставаха винаги забулени в кървавочервена мъгла, в която се движеха неопределени сенки. А магьосниците се взираха в тях и търсеха начин да уязвят остатъка от света и да го принудят да коленичи пред мощта на Черния крал.

В тронната зала не липсваха и аристократи. Високи, с неприветливи лица и гордо изправени рамене, те се кланяха само на владетеля на Иррхас-Аббат, а помежду си се мразеха. И най-малката обида можеше да предизвика дуел и тогава кръвта потичаше в черните камъни на тронната зала, която ги поглъщаше с неутолима жажда.

А на огромен сребърен трон седеше той — Черния крал — господарят на всички черни елфи в Тарр. Беше на хиляди години, ала отказваше да умре, а времето не бе оставило никакви следи по вечно младото, безизразно лице. Само тъмните му очи издаваха, че е видял прекалено много. Студени и черни, те приковаваха погледа на събеседника към себе си, а подир разговора с владетеля на Иррхас-Аббат, въпросният събеседник винаги сънуваше ужасни кошмари.

Скъпи тъмни дрехи, със сребърни шевове по тях, скриваха слабото тяло на владетеля, а на изящната му глава почиваше страховита корона с назъбени върхове, остри като кинжали. По пръстите му тежаха пръстени, а според мълвата, във всеки от тях бе скрит демон, готов да помогне на Черния крал, ако някой дръзне да го нападне. Под черния му плащ почиваше меч, а легендите твърдяха, че той е изкован от сълзите на силфите — приказен народ, който черните елфи бяха изтребили преди векове. Никой не бе виждал това зловещо оръжие в употреба, но легендите твърдяха, че когато това ставало, труповете на онези, дръзнали да разгневят мрачния владетел, бивали изнасяни дни наред.

Черния крал някога бе имал име, ала вече не го помнеха. Той бе просто владетелят на Иррхас-Аббат и никакво друго наименование не му прилягаше. А сега очакваше гостенин.

Никой не знаеше с какво точно се занимава кралят, освен да наблюдава придворните с ужасните си тъмни очи, ала когато магьосниците и жреците приближиха, за да му съобщят, че някой от отвъдното е осъществил контакт с Черния двор, той вече го знаеше и със студен глас прикани подчинените си да подготвят връзката. Това стана трудно и мъчително, и с много жертви. Десет дузини роби бяха пожертвани на олтара на Рамакар — бога, чиято жажда за кръв никога не се утоляваше. Шест девици от знатни родове, пощадени от това да бъдат пратени в Купола на Удоволствията, сами срязаха вените си в тронната зала, за да напоят черните камъни и да ги направят податливи за контакти от другаде. И накрая, трима аристократи умряха в жесток дуел, в който се нападаха, без да мислят за защита, а хладната стомана разкъса плътта им така, както нагрятият нож на готвачка срязва приготвената бучка масло.

Ала усилието си струваше, тъй като най-после връзката бе осъществена. Мъглите на тавана се завъртяха и се източиха като тайфун, макар присъстващите в залата да не усетиха дори и повей. Мрачните светлини запримигваха и изгаснаха, докато не останаха да светят само две, приближени една до друга, горящи като очи на демон, пълни с абсолютна омраза към всичко живо. Мъглите полека се разпръснаха, връщайки се към тавана, а отсъствието им разкри появата на ново присъствие в залата.

Това бе причудлива фигура, загърната с лилава дреха, чиито очертания не бяха направени, като да бъде носена от човек или елф. Невидим вятър развяваше плата й около неопределено по форма туловище. Дълбока качулка скриваше лицето, от което се спускаха пипала, а дългите ръкави стигаха почти доземи, прикривайки лапите на съществото, които все пак, по очертанията, смущаващо напомняха на дълги щипци.

— Защо ме пробуди от вечния ми сън, дете? — обърна се новодошлият към Черния крал с противен жужащ глас, от който жреците на Рамакар, присъстващи в тронната зала, получиха гърчове, а по устите им изби кървава пяна.

Крива полуусмивка се появи по лицето на Черния крал и той леко се понадигна от трона си.

— Искам да ми разкажеш нещо повече за Кракена — прошепна той, — за онзи, когото Великата раса на Ми-Го нарича Ктхулу.

Част първа
Легион

Глава първа

Таерин пристъпи напред и се поклони ниско пред внушителната фигура, която изпълваше тясната килия и сякаш засмукваше светлината на факлите към себе си. Огромен воин с дълга тъмна коса, белязано лице и тежки черни криле, около който се носеше аура на сурова мощ, издаваща, че притежателят й идва от друго, по-високо ниво на съществувание.

През годините си служба в името на Рамакар, Таерин не бе и подозирал, че някога ще се озове в присъствието на Сталкер на Мрака, един от падналите ангели, служещи на господаря му — богът на войната, покровителстващ неговия народ. Таерин бе елф на мрака и като всеки такъв служеше безпрекословно на Рамакар. Бе възпитан в ненавист към елфите на светлината и другите, по-низши раси, населяващи света Тарр. От малък бе предаден за послушник на божеството, назначен от администратор в Купола на Насладата, място, в което жените на неговия народ живееха, за да даряват живот и удоволствие на завръщащите се от бойни походи войници. Таерин бе ревностен последовател на своя бог и още от дете изпълни сърцето си с люта омраза към всеки, който въставаше срещу словото на Рамакар и най-вече към своите далечни братовчеди — елфите на светлината, които живееха в Горите на Всемайката и почитаха както нея, така и нелепия й син и малък брат на Рамакар, така наречения Изкупител Томан.

И все пак сега трябваше да отиде тъкмо там и то по нареждане, дошло лично от бога му.

От Рамакар.

Нещата се бяха променили в Иррхас-Аббат през последните няколко десетилетия и то не към добро. През хилядолетията на своето съществуване Града на Странните Удоволствия бе поддържал стриктна расова чистота и не бе допускал други народи да живеят на негова територия, освен като роби. Изключение беше правено единствено за Последния Силф — злокобно същество, предало собствената си раса в името на Рамакар. Той обаче бе погубен отдавна, а на негово място в последно време се бяха навъдили раси, които предизвикваха у всеки почтен елф единствено чувство за погнуса. Дребните и кривокраки орки бяха заселили далечните покрайнини на града, а техните ниски и схлупени коптори изглеждаха пришити като кръпка към величествените сгради на Иррхас-Аббат. С тях дойдоха още грамадни като слонове тролове, а бичеглави минотаври и подобни на кози и овци сатири заприиждаха от далечния и прокълнат остров Миной, за да заемат места, запазвани преди само за елфите от градската стража. Сега те обикаляха улиците на града, като стъпкваха всеки, дръзнал да изкаже неодобрение към новите закони, приети от Черния крал. Членовете на жреческото съсловие, някога ползващо се с всички привилегии, принадлежащи на свети хора, се бяха превърнали в ратаи на владетеля, принудени да одобряват всяка негова мерзост, а мястото им на съветници бе заето от Прастария, появил се преди около век, като предвестник на мрачните времена, обхванали града. Никой не го бе виждал, нито бе чувал за него, преди да се появи един прокълнат ден в тронната зала на Краля. Владетелят на Иррхас-Аббат обаче го задържа като свой придворен и оттогава насам нито той, нито градът бяха същите.

За да се стигне до това един младши послушник като Таерин, който дори нямаше сто години, да се окаже най-високопоставеният елф, останал верен на своя бог. С него имаше още няколко благородници и дори трима вампири, изведени от клетките си тайно, поради особената си отдаденост към Рамакар.

Останалите бяха забравили своя бог и почитаха само владетеля и неговия потаен съветник.

Това бе скръбно, ужасно за Таерин и гневът изкривяваше иначе красивото му лице. Още по-ужасно бе това, което Сталкера — този величествен колос, създаден, за да доминира — говореше на съзаклятниците, събрали се в хола на единия от аристократите. Трябва да идете при нашите братовчеди, бе казал падналият ангел. При хората и при джуджетата. Враждата между боговете е забравена. Това, което става, е по-голямо, отколкото може да възприемете.

Но как можеше Таерин да отиде при светлите елфи? Та те бяха отрепки, без чест и без достойнство, диваци, които живеят по дърветата като маймуни. А хората и джуджетата? Те стояха по-долу и от животни! Да отиде при тях бе равносилно на мерзостта, която вършеше Краля, замърсявайки Града на Странните Удоволствия с гнусните низши раси на орките и троловете.

Ала в същото време Таерин не можеше да не се подчини на заповедите на своя бог и затова бе готов да се отправи на скверното пътешествие в света на светлината, колкото и да му бе неприятно това.

Думите на Сталкера изплъзваха сърцето му със суеверен ужас. Ангелът твърдеше, че над техния бог се спуснала неизвестна тъмнина, по-черна от нощта и бурите, почитани от последователите на Рамакар, мрак, който се разпрострял из цялото небесно селение. Той, великият Сталкер, бе видял огромните като стволове пипала на Кракена, древния враг на боговете и бе избягал позорно, обзет от ужас, за да слезе в низшето селение на Земята. Преди много, много векове магията на Томан, създадена от неговата саможертва, забранила на небесните слуги на Рамакар да слизат в света на смъртните. Ала влиянието на Изкупителя, също като това на Бога на войната и Всемайката, явно вече не действаше.

Светът идва към своя край, предупреждаваше Сталкера. Само вие може да предотвратите това.

— А защо, владетелю, не отидете вие в Гората на Всемайката? — запита Казарада, жена-вампир, чиито смолисточерни коси се спускаха до раменете. Отвлечена от тролове за Арената на гладиаторите, която работеше ден и нощ в Иррхас-Аббат, тя бе освободена от домакина им, граф Тимуриел. Таерин бе дочул, че двамата имат връзка помежду си и се молеше това да не е вярно. Расата му и без това бе западнала, че да влиза в кощунствени контакти с немъртвите.

— Дойдох в този град, защото тук очаквах да намеря подкрепа и разбиране — отвърна Сталкера и очите му пламнаха от гняв. — За съжаление, намерих само вас. Нима се страхувате да служите на своя бог?

— Самият ти се страхуваш да му служиш — отвърна рязко Казарада. Черните елфи и двамата вампири се разшумяха. Това бе светотатство!

Но преди да могат да реагират, вратите на двореца, в който живееше граф Тимуриел, се разтърсиха като от силен удар и писъците на прислугата предупредиха съзаклятниците, че са разкрити. Очите на Сталкера пламнаха гневно и той разпери криле, а в ръката му се появи меч от чиста енергия.

— Нека предателите дойдат! — изръмжа той. — Нека дойдат всичките!

Благоговеен плам обхвана душата на Таерин и той стисна юмруци. Това трябваше да стане от самото начало, смяташе той. Не биваше да се крият. Трябваше да излязат на битка и да си върнат това, което принадлежи на техния бог.

В хола на Тимуриел нахлуха огромни тролове със сива като гранит кожа и бивни, които се подаваха от дебелите им, напукани устни. Зад тях с нащърбени ятагани прииждаха няколко дузини орки — ниски, черни и разкривени същества, които надаваха яростни писъци. Следваха ги благородници от двора на Черния крал — елфи с арогантно изражение на лицето, въоръжени с остриета, направени като от черен лед.

Ала Сталкера ги връхлетя, а в душата му нямаше чувство за пощада. Енергийното острие първо посече елфите, изменили на неговия бог, а те дори не можаха да извикат, пометени от мощта на ангела. След това Сталкера се насочи към троловете — грамадните създания рухнаха като кули и разтърсиха цялата къща.

Сърцето на Таерин се изпълни с чувство на мрачно ликуване и той извика, вдигнал победно юмрук.

Ала тогава орките се разкикотиха и се разделиха надве, за да сторят път на причудлива фигура, за която младият жрец само бе чувал. Тя бе загърната с лилава мантия, чиито краища се вееха свободно около неопределено по форма туловище. Дълбока качулка скриваше лицето, от което падаха пипала, дълги ръкави се спускаха почти доземи, но все пак не успяваха да прикрият подобните на рачешки щипки, които създанието имаше наместо длани. Недоразвити криле се подаваха и пляскаха противно от гърба му.

Това бе Прастария, за когото Таерин бе чувал толкова много — облеченият в лилаво демон, покварил техния владетел.

Когато го видя. Сталкера свали меча си и стъпи здраво на земята.

— Ти си жив… — прошепна той.

— Благодарение на собствения ви крал — отвърна присмехулно фигурата с отвратителен жужащ глас и надигна ръце, за да отметне качулката си. В същото време дълбоките ръкави паднаха надолу, за да разкрият ръцете на съществото, а Таерин усети как кръвта му замръзва във вените.

Създанието, което се разкри пред очите им, имаше конусовидна и уродлива глава, напълно плешива и с болнав зеленикав оттенък, обсипана със струпеи и брадавици. Дълги и тесни като цепки очи горяха в цвят, който Таерин не можеше да назове, а около безжизнено увисналата уста се гърчеха трескаво пипала, които сякаш се канеха да захванат нещо и да го разкъсат. Ръцете на съществото напомняха крайниците на членестоного и завършваха с щипци, което го разкриваше като представител на Великата раса Ми-Го, дошла от звездите на Тарр преди много хиляди години, преди народът на елфите да се раздели окончателно. Съществата почитаха Кракена като бог и водеха упорита война, за да завладеят този свят. Именно в този момент Рамакар се бе изправил срещу техния повелител и бе избрал пътя на войната, разделил го от неговите брат и майка. Тъкмо тогава и черните елфи бяха използвали опустошителни заклинания, за да се справят с космическите нашественици и ги бяха унищожили до крак — така, както и силфите много векове по-късно.

Но ето че както и при силфите някой бе оцелял.

— Моето име е такова, че не ще може да го назовете с вашите езици и гласни струни, затова разрешавам да ме наричате просто Прастария — продължи съществото. — Отнел съм живота на мнозина от вашия род, но обстоятелствата се стекоха така, че сега съм съюзник и дори подчинен на властелина ви. Никога обаче не съм имал удоволствието да убия ангел.

При тези думи очите на Прастария заблестяха още по-ярко, а Сталкера нададе вик, след което изтърва меча си, който изчезна. Ангелът падна на колене и се хвана за главата.

— Увлечени в битката помежду си, изпуснахте да видите гората от дърветата — рече Прастария и щракна с щипките на едната си ръка, все едно души някого.

Сталкера се задави, ала не бе тъй лесно да се порази ангел. С върховно усилие на волята създанието се изправи и разпери криле, а очите му засияха заканително.

— Мерзка отрепка, не трябваше да показваш уродливата си физиономия на белия свят — процеди Сталкера и очите му изстреляха два тъмни лъча.

Прастария изсъска, разгневен от съпротивата и вдигна щипките на дясната си ръка. Във въздуха се появи триъгълник от същата неизвестна светлина, която блестеше в очите на чудовището. Тя погълна черните лъчи като прозорец, водещ към нищото, и започна бавно да приближава падналия ангел.

Страх изкриви очите на Сталкера, но той стисна зъби и махна с ръка на Таерин.

— Води ги, жрецо! Бягайте! Аз ще задържа Прастария, докато се измъкнете!

— Убийте ги — нареди на орките чудовищното същество. — Убийте ги всичките.

Внезапно граф Тимуриел, който бе стоял неподвижно по време на цялата атака, изтегли сабята си и съсече благородника до себе си, а орките с вой се насочиха към останалите. Таерин извика, изумен от предателството, и се опита да използва магията си, ала не се получи нищо — Рамакар не откликна на молбата му. Паникьосан, жрецът щеше да загине, ако Казарада не бе скочила на пътя на орките и не бе смачкала няколко с голи ръце.

— Надявам се, че имаш някакво оръжие, жрецо — каза вампирката.

Таерин извади ножа си за жертвоприношения като в сън и преряза гърлото на един орк, насочил се към него. Макар да разчиташе повече на магиите като всеки черен елф, той бе обучен в елементарни бойни умения, а и притежаваше вродените ловкост и гъвкавост на народа си, които му помагаха. Освен това на негова страна бяха и другите двама вампири, които сееха смърт сред ордите орки. Тимуриел обаче бе успял да убие и последния от аристократите в съзаклятието и се насочи към Таерин, вдигнал меча си с подигравателна усмивка.

— Предател! — извика жрецът и стисна ножа си, но усети как студена пот избива по врата му. Знаеше, че няма умението да се противопостави на благородник от своя народ, трениран в смъртоносното изкуство на дуелите още от невръстна възраст.

Казарада обаче го спаси отново — появи се зад Тимуриел като сянка и го блъсна към настървените орки, които го съсякоха с ятаганите си, без окото им да мигне. Един вампир вече бе паднал под ударите им, а останалите се насочиха към оцелелите съзаклятници. Редиците им бяха оредели сериозно, но това сякаш не ги притесняваше.

В същото време титаничната битка между падналия ангел и съществото от древността продължаваше с променлив успех — понякога черните лъчи от очите на Сталкера избутваха сияйния триъгълник, отправен към него, но после той отново приближаваше гърдите му. Изражение на върховна концентрация се бе изписало както върху красивите, макар и сурови черти на ангела, така и върху деформираното лице на Прастария, чиито пипала бяха спрели да мърдат.

— Да бягаме! — извика Казарада. — Към морето!

Вампирката повлече Таерин за ръка подир себе си, а нейният немъртъв другар самоотвержено застана на пътя на орките и смачка неколцина от тях, преди да бъде пронизан в сърцето от специално подготвена за целта трепетликова стрела. Орките нададоха победоносен вой и се спуснаха към Казарада и мрачния елф, а те хукнаха по коридора, отвеждащ към малкия кей, който бе притежание на Тимуриел и му позволяваше, когато пожелае, да излиза с лодка в морето.

Таерин се чувстваше унизен, че бяга от собствения си град, преследван от орки, и обезверен от липсата на магията и това, че неговият ангел бе срещнал равностоен противник в лицето на кошмарното същество, изпълзяло от най-дълбоката преизподня на миналото. Въпреки това успяха да стигнат до лодката, вързана до дървения кей на благородника. Двамата скочиха вътре, а Казарада загреба със свръхестествената мощ на вампир и ги отдалечи от брега.

Таерин извърна поглед назад и видя как прозорците на вилата, в която се бяха скрили, заблестяват със свръхестествени оттенъци. В този момент разбра, че ангелът е загубил, погълнат от странния триъгълник, призован от Прастария.

И макар това да не бе достойно за елф на мрака, заплака.

Глава втора

Тамарай притвори очи и се заслуша в песента на морето.

Елфът бе застанал близо до носа на кораба и изглеждаше потънал в състояние на абсолютен покой. Той бе по-висок и по-едър от повечето представители на своята раса, но носеше и характерните за нея белези — фината конструкция на лицето, златистите коси, заострените уши. Това, което обаче го отличаваше от повечето елфи, бяха грубите моряшки дрехи, които покриваха мускулестото му тяло, мазолите по ръцете и че се намираше навътре в морето, далеч от сушата. Също така бе единственият елф в местността на Брулените брегове, която по правило приютяваше суровите джуджета. Джуджета бяха и останалите му спътници от екипажа на кораба — грубовати, но добродушни мъже с прошарени бради и яки ръце.

Корабът „Пияната брада“, на който пътуваха, бе змейоловен. Джуджетата, както и елфите, почитаха китовете и делфините като разумни същества, макар да не разбираха езика им, и смятаха за свой дълг да ги пазят от морските змейове — свирепи създания, които се надигаха от дълбините на морето. Като цяло змейовете обитаваха води, в които слънчевите лъчи почти не достигаха и се хранеха с исполински риби, които изобщо не се подаваха на повърхността. Ала понякога се натъкваха на китове и в редки случаи вкусваха от месото им. Тогава огромните животни, които всъщност бяха много по-близки до змиорките, отколкото до змиите, се настървяваха и започваха да нападат стадата морски бозайници. Косатките единствени можеха да се отбраняват от такива нападения, докато големите гърбати и сини китове бяха беззащитни, добродушни гиганти, непривикнали да се борят с двадесетметровата смес от мускули и агресия, каквато представляваше морският змей.

Тамарай бе дошъл при джуджетата преди много години и съвестно изпълняваше службата си. Те не задаваха излишни въпроси за миналото му, а той им се отплащаше с работа, която никой от тях не можеше да свърши. Бърз и гъвкав като всеки елф, Тамарай оказваше неоценима помощ, когато трябваше да се катери по такелажа, да помага с развиването на платна, да забелязва издайническите гърбици над водата, които подсказваха за присъствието на змей.

Разбира се, джуджетата не убиваха всеки змей, когото срещнат и се намесваха само когато забележеха труповете на китове, изхвърлени на брега или носещи се като плаваща мърша в морето. По-рано тази сутрин елфът бе забелязал именно такова същество, което още пируваше с плячката си — кашалот, чиято глава бе отхапана от морското чудовище. Той бе съобщил това на капитан Буч и джуджетата бяха насочили плавателния си съд към целта. Гордо и надменно създание, змеят се бе надигнал, за да ги нападне, убеден в предимството си.

Ала Тамарай го бе прострелял с лък право в окото, улучвайки го от десетки метри разстояние. След това бе отправил благодарствена молитва към Всемайката и заедно с останалите джуджета бе натоварил тялото на змея на палубата, където по-късно го бяха нарязали, осолили и складирали в трюма. Морските змейове се славеха с изключително вкусното си месо, което джуджетата считаха за голям деликатес и консумираха с много ром или грог, в зависимост от рецептата, по която е приготвено.

Тамарай обичаше джуджетата повече от своя собствен народ, елфите. От ранните си години той бе израснал като бунтовник без кауза, който не може да си намери място в Гората на Всемайката. Крепка дружба го бе свързала с брат му Камарай, но неговият път на елфически рицар изобщо не го привличаше, а очакванията и сковаващите норми на елфическото общество му се сториха ограничаващи. Затова той отиде надалеч, към Брулените брегове, и намери своя дом при джуджетата.

Саможиви и по правило необщителни, те бяха посрещнали с недоверие младия елф и се бяха присмели на желанието му да служи в открито море. Стой си в гората, бяха казали брадатите същества. Морето не е за остроухи. Тамарай обаче бе настоял и капитан Буч Пияната брада се бе съгласил да го вземе на борда на кораба си, първоначално като обикновен юнга. Елфът се запозна с всички несгоди на морския живот, от търкането на палубата до яденето на солена риба и пиенето на застояла вода, а също така свикна да служи и в най-големия пек, и в най-големия студ, като сега.

С времето джуджетата свикнаха с присъствието му, макар Тамарай никога да не разкри всичко за себе си и да остана не докрай приобщен в техния сплотен колектив. Единствено пред капитан Буч той се отпускаше напълно, пред него бе разкрил всичките си копнежи и страхове, от него единствен бе срещнал разбиране.

Тамарай отвори очи и се вгледа в сивото море около себе си. Вятърът се бе усилил и носеше със себе си солени пръски, а също така и мирис, предвещаващ буря. Вълните около кораба се бяха разлепили сърдито, а повечето морски обитатели бяха слезли надълбоко, за да не рискуват живота си.

Тамарай вдиша от соления морски въздух и се накани да се прибере в каютата, за да поспи след тежкия ден, когато орловият му елфически поглед забеляза далечно черно петънце във водата. Присви очи и установи, че това е лодка, в която гребе неопределена фигура, плътно загърната с черно наметало.

— Капитане — извика той и махна с ръка на Буч, който стоеше до кормчията, унесен в разговор.

— Какво има, Там? — попита джуджето. Гласът му бе дрезгав, но жизнен, като на някого, който е останал в учудващо добра форма за годините си. Така си беше наистина. Буч бе много възрастен, дори за стандартите на джуджетата, но крачката му бе все така жива, а ръката — все така здрава. Той по нищо не отстъпваше на младите джуджета и дори на Тамарай в лова на змейове.

— Лодка — отвърна простичко елфът. Хората в морето, независимо от това дали са човеци, джуджета или елфи, не си падаха по излишните приказки. Затова и разговаряха късо, но ясно и точно.

— В открито море? — повдигна вежди Буч и приближи Тамарай, след което вдигна далекоглед пред окото си. — И таз добра.

Когато свали далекогледа, лицето на джуджето бе потъмняло.

— Черни елфи — процеди Буч.

Джуджетата бяха заклети врагове на обитателите на Иррхас-Аббат, тъй като поклонниците на Рамакар редовно нападаха крайморските им градове и ги опустошаваха.

— Да пукнат — плю в морето Буч.

Тамарай обаче се навъси. Той не хранеше обич към обитателите на Иррхас-Аббат, ала знаеше законите на Всемайката, които бяха особено сурови за моряците. Не бива да изоставяш никого, изпаднал в беда насред открито море, в противен случай може сам да се озовеш на дъното. Вятърът, брулещ лицето на елфа, се засили, а морето наоколо стана още по-сърдито. Вълните се разпениха и започнаха да реват — първоначално тихо, но после все по-силно и по-силно.

— Не можем да ги оставим — каза Тамарай.

Буч прехапа устни. Той знаеше поверията на моряците и мразеше да ги нарушава, ала ненавиждаше елфите на мрака. Въпреки това накрая излая команда на екипажа си и „Пияната брада“ започна да пори морето, като се насочи право към лодката. Самата лодка приближаваше с учудваща бързина, все едно гребецът й — елф, покрит от глава до пети с черна роба — притежаваше нечовешка сила.

— Жреци — обади се Буч и плю отново, — страхотно.

Тамарай не отговори, а се загледа по-внимателно в обитателите на лодката. Красив елф на мрака, на видима възраст около седемдесет години, стоеше отпуснат в лодката, очевидно лишен от всякакви сили. Двата плавателни съда бяха вече достатъчно близо един от друг и Тамарай успя да види с орловия си поглед, че устните на пътуващия са напукани, а той самият изглежда крайно изнемощял, като измъчван от жестока жажда. Що се отнася до другия пътник, той не разкриваше нищо от себе си, загърнат от глава до пети с черен плат и дори парчета брезент. Елфът се запита дали не са попаднали на прокажен и за момент съжали, че е насочил „Пияната брада“ към лодката.

В този момент обаче пронизителен женски глас извика за помощ и Тамарай с изненада установи, че гребецът е жена.

— Тази си я бива в гребането — изкоментира той. Годините, прекарани сред джуджетата, го бяха накарали да забрави изящния изказ на сънародниците си от Гората на Всемайката.

— А стига бе — отвърна Буч, — не съм чувал никога за жрици. В Града на онези гадове жените главно са…

Буч не довърши мисълта си, но Тамарай схвана какво има предвид. Елфите на мрака не се славеха с равнопоставено отношение между представителите на различните полове. Жените се използваха за разплод и нямаха никакви права. Да видиш такава, загърната с жреческо було, бе истинска изненада.

Скоро щеше да разбере отговора на загадката. Корабът стигна до лодката и джуджетата спуснаха въжена стълба, по която пътуващите в нея да се изкачат на палубата му. Забулената в черно жена обаче ги изненада — хвана изнемощелия елф за врата като котка и с един гигантски скок се озова на борда.

Към нея мигновено се насочиха дузина аркебузи, а в ръката на Буч се появи пистолет. Огнестрелните оръжия бяха ново откритие за джуджетата, но вече бяха доказали своята изключителна ефективност в битки с всякакви същества, включително такива със свръхестествена сила. Тамарай обаче не ги обичаше и вместо това извади сабята си, готов за схватка.

Въпреки това не бе оптимист. Ако жената срещу тях бе способна на такива скокове, вероятно имаше огромна магическа сила. Дори да успееха да я победят, това щеше да им отнеме много жертви.

Тя обаче не изглеждаше склонна да се бие, а постави елфа на мрака върху палубата, като внимаваше да не разкрива нито милиметър от кожата си на слънце.

Внезапно Тамарай разбра каква е пътницата, дошла на кораба им.

— Вампир — каза простичко той.

Джуджетата се разшумяха обезпокоени.

— Схватлив си — отвърна присмехулно жената, — но да, аз съм Казарада, вампир от гладиаторските арени на Иррхас-Аббат. Този в краката ми е Таерин, младши жрец на Рамакар, господаря на войната.

— Защо тогава се качвате на борда — отвърна враждебно Буч и свали пистолета към елфа. — И без номера. Дори да ни убиеш, приятелят ти ще загине пръв.

— Този? Приятел? — изсмя се Казарада. — Забравете. Мозъкът му е изсъхнал от жречески безумия.

— Защо тогава бягате? — намеси се Тамарай. — За теб разбирам, че едва ли би искала да свършиш на арените. Защо обаче ти е да мъкнеш и жреца със себе си? За заложник?

— За съратник — отвърна късо вампирката и сякаш се прегърби. — Ние сме поклонници на Рамакар.

— Като всички в проклетия ви град — отговори Буч и джуджетата наоколо замърмориха одобрително.

— Информацията ви е стара, джуджета — отвърна Казарада. — Преди три нощи видях как воини, изпратени от Черния крал и предвождани от нещо средно между рак и октопод, убиват ангел на господаря Рамакар. С Таерин бягаме от това място заради живота си, а и за живота на всички вас.

— Как пък не — обади се едно от джуджетата. — Да ги застреляме. Буч!

— Само опитайте — гласът на забулената вампирка бе спокоен, но пълен с неприкрита заплаха.

Тамарай бе замръзнал на мястото си, потресен от думите й.

— Рак и октопод ли? — повтори той. — Имаш предвид Ми-Го, Великата раса?

Казарада поклати глава.

— Нарече се просто Прастария.

— Това е невъзможно — продължи Тамарай, — тази раса е изчезнала.

— Кажи го на приятелите ми, които умряха миналата нощ — отвърна с горчивина вампирката. — Онова нещо бе реално като мен или теб.

— За какво говорите, Там? — попита Буч. Гласът му бе пълен с тревога. — Каква е тази Велика раса?

— Дълга история — отвърна Тамарай, — дълга, забравена история. Която трябва да остане забравена. Не е възможно да са се върнали.

— Повтори го още десет пъти и си повярвай, че е истина — подигравателно отвърна вампирката, — знам какво видях. И докато споря с теб дали то е вярно, или не, този в краката ми умира. Не е пил вода откакто избягахме, а не е свикнал на живота извън скъпоценния си град.

Тамарай погледна към свития елф на мрака и сърцето му се изпълни със съчувствие, макар обективно да знаеше, че погледът му се е спрял на едно от най-злите същества в Тарр, послушник на онзи, чиято жажда за смърт е неутолима.

— Някой да донесе вода — извика елфът.

Никой не помръдна. Буч се намръщи, но кимна.

— Глухи ли сте! Били, върви и донеси вода!

Едно от джуджетата изпсува и се завтече към каютата си.

— А твоята жажда, жено? — попита Буч. — Как ще я утолим?

Казарада се изсмя.

— Надуших, че сте правили супа от змейска кръв от километри. Затова насочих лодката насам. Не мисли, че всички вампири имаме лукса да пием човешка кръв редовно.

— Не мисля нищо — отвърна Буч, — но ако опиташ, ще напълним приятеля ти с олово.

— Направи го — отвърна спокойно вампирската — и обричаш света на погибел.

Тамарай отново усети да го побиват ледени тръпки.

* * *

Няколко часа по-късно Тамарай отново бе застанал на носа на кораба. Морската буря си бе отишла така внезапно, както се бе разразила, и не бе успяла да нанесе сериозни поражения върху здравия джуджешки кораб. Сега елфът се бе усамотил и се наслаждавате, доколкото може, на прекрасната вечер в открито море.

Още утре корабът щеше да пристигне обратно в град Врехлен, едно от главните пристанища на Брулените брегове, а той и капитан Буч щяха да донесат страшните вести на краля на джуджетата. Уилям.

— Това същество. Прастария, е лоша новина, нали? — попита Казарада. След като слънцето се бе скрило от хоризонта, тя бе свалила жреческата роба на Таерин, с която се бе наметнала и стоеше облечена с обикновена, не много дълга рокля, която се вееше на вятъра. Ако бе смъртна, щеше да й е студено, помисли си елфът, докато наблюдаваше голите й крака и рамене.

Самият Таерин бе останал в каютата си. Джуджетата бяха успели да налеят малко вода в устата му, но той така и не се бе свестил. Тамарай бе живял достатъчно много, за да прецени, че жрецът е в шок, вероятно от видяното в града.

— Много — отвърна простичко той, — но ти вече си видяла това, щом е съкрушил ангел.

— Откъде идва? Кой е той? Защо реагира така при споменаването му?

— Дълга история — отвърна сухо Тамарай и се загледа в морето. Повърхността му се бе успокоила и отразяваше звездите. Всичко изглеждаше толкова спокойно, че разказът на Казарада му се виждаше невъзможен. Дали това не бе някакъв номер? Може би вампирката и жрецът все пак бяха любовници, избягали от Града на Странните Удоволствия.

Тамарай обаче умееше да преценява думите на хората и смяташе, че Казарада не лъже. Нещо лошо се случваше в Иррхас-Аббат и дългите години на покой, обхванали света на Тарр след победата над отвратителните личове, врекли се в служба на Кракена, бяха приключили. Носеха се слухове, че орди от зли същества се стичат към Града на Странните Удоволствия и се вричат в служба на Черния крал, а кралствата на хората и джуджетата се готвеха за война, макар че поне засега набезите не само не бяха зачестили, ами бяха и намалели.

Затишие пред буря, помисли си Тамарай.

— Бързаш ли за някъде? — попита вампирката, след което продължи: — Знам, че на теб това ти е чуждо, но аз съм вярна на Рамакар. Той е моят бог. Заради него станах безсмъртна. И сега с него се случва нещо лошо. Искам да знам какво!

Тамарай не отговори веднага. Малцина знаеха това, което се канеше да сподели. Само жреците и благородниците от двата народа на елфите изучаваха историята на вида си и страшната му война от миналото.

— Преди елфите да се разединят и Рамакар да се отрече от брат си и майка си — започна той, — от звездите дошли същества, които твърдели, че са учители, които искат да дадат огъня на жителите на Тарр, да ги научат на щастието и мъдростта на безбрежните пространства отвъд небето.

— Великата раса? — предположи Казарада.

— Великата раса — кимна Тамарай, — макар това да е наше название. Самите те се наричали Ми-Го. Не изминало много време от появата им, когато станало ясно, че са дошли не като учители, а като завоеватели и в сърцата си не носят друго, освен желание за унищожение. Те били изчадия, вречени в служба на Кракена, демона от нищото, врага на всичко съществуващо. В службата си към него погубили далечния и противен свят, който ги е сътворил, и затова се насочили към нашия. С тях дошъл и самият Кракен, който нападнал етерните пространства на боговете. В битката си с него, Рамакар се покварил и самият той станал аватар на мрака.

— Внимавай какво говориш за божеството ми — изсъска вампирката.

— Теологичните спорове са встрани от същността на темата — отвърна Тамарай. Погълнат от собствената си история, научена в младостта, той бе възвърнал част от високопарния изказ, характерен за народа му. — Същественото е, че елфите, предвождани от последователите на Рамакар, постигнали победа, но на ужасна цена. Подкокоросвани от своя господар, онези от нас, които впоследствие поели по пътя към тъмата, изтребили Ми-Го до крак.

— Но те са били наши врагове — опита се да защити събратята си по вяра вампирката.

— Да, но въпреки това е страшно да унищожиш цяла една раса — отвърна Тамарай, като я погледна. — А още по-страшно е да откриеш, че не си успял да го направиш.

— Прастария — отвърна вампирката.

— Прастария — повтори Тамарай. — Ако съществото наистина е представител на Великата раса, значи сме в голяма беда. Ми-Го са прекосили необятните бездни на пустотата след небесата, за да стигнат нашия свят. В сърцето си изпитват ненавист не само към елфите, но и към всичко живо на континента Тарр. Ако някой от тях се е завърнал, той ще иска да довърши това, което расата му е започнала в миналото.

— Не много хора знаят тази история, нали? — предположи Казарада.

— Не — усмихна се Тамарай, — но аз не съм от общителните. Когато бях малък, най-добрата ми компания бяха книгите. А сега е морето.

— Може би не си намерил правилния спътник… — отвори уста вампирката.

— Не съм — пресече я Тамарай, когато на палубата изскочи едно от джуджетата.

— Онзи проклет жрец се събуди — заяви то сред порой от псувни — и веднага се опита да направи някакво заклинание! Слез и го обуздай, преди да сме го застреляли.

Тамарай не отговори, а се спусна надолу към коридора с каютите. Казарада го погледна озадачено и го последва.

Не бе трудно да намерят къде е Таерин. Жрецът редеше страховити проклятия и очевидно се опитваше да призове нечестивите сили, които служат на неговия бог, ала явно без резултат. Тамарай го завари увит в черната си жреческа роба, която вампирката бе оставила до копката, размахал ръце с изкривени пръсти и сбърчил лице в страховита физиономия. Светлият елф знаеше, че при други обстоятелства гледката би била ужасяваща, тъй като жрецът щеше да бъде увит с мрачното сияние, издаващо черната магия на народа му.

В момента обаче изглеждаше нелепо и Тамарай прихна да се смее.

Таерин млъкна, след което посочи обвинително Казарада.

— Ти си ме предала! Отведе ме при джуджетата, а на всичко отгоре тук има и светъл елф.

— Да. Казвам се Тамарай.

— Не ме интересува как се казваш! — избухна жрецът. — Не желая да остана нито миг повече в този коптор!

— Ами скачай зад борда тогава — посъветва го Буч, който бе дошъл с вдигнат пистолет, — няма да липсваш на никого.

Таерин замълча, очевидно за да обмисли приетата информация, което позволи на Казарада да се включи в разговора.

— Не разсъждаваш трезво, Таерин. Ангелът на господаря изрично помоли да си сътрудничим с представителите на низшите раси.

— Хей! — обади се сърдито Буч.

— Твоята приятелка… — намеси се Тамарай.

— Тя не ми е никаква — сряза го Таерин.

— Колко си мил само — отвърна вампирката, — спасих живота ти в онова имение, плъх такъв!

— Как смееш да ми държиш такъв тон! — избухна отново Таерин. — Жалка пиявица!

— Вие вече сте като женени — ехидно се обади Буч и няколко джуджета, които стояха зад него в коридора, нервно се изсмяха.

— По-добре ще е да се успокоим — повиши глас Тамарай.

— За какво ми е да слушам елф на светлината — излая в отговор Таерин. — Изменник!

— Говориш, без да мислиш, жрецо — отвърна Тамарай, — може би ще е по-добре да те хвърлим зад борда. Ще видим каква помощ ще ти окаже твоят бог, когато се озовеш в щипките на Прастария.

Таерин се сви като ударен с камшик. Тамарай изпита жал към него.

— За щастие, никой не смята да прави това — продължи бързо той, — изборът е твой. Можеш да останеш с нас или да се хвърлиш в морето.

Таерин погледна към другия елф. В погледа му се четеше тревога, а черната му коса бе разрошена, като на безумец.

— Не знам какво да правя — отвърна той с приглушен глас, — моят бог вече не може да ми помогне.

Изглеждаше, все едно всеки момент ще се разплаче.

— Боговете рядко помагат — отвърна Тамарай импулсивно. — Ако сами не си помогнем, няма кой да го направи.

Таерин го погледна с блеснал поглед, очевидно разгневен от богохулството. После обаче яростта бе заменена с мрачно униние.

— Но аз никога не съм правил нещо без помощта на Рамакар — внезапно призна той.

— Ще трябва да се научиш на това — отвърна късо Тамарай, — самият аз не очаквам нищо от боговете и затова отидох в морето. То е справедливо и дава повече, отколкото взема.

— Одеве каза, че няма да навлизаме в теологични дискусии — намеси се Казарада.

Тамарай се усмихна леко.

— Утре ще говорим с краля на джуджетата Уилям. Там ще можеш да му разкажеш историята си, жрецо.

— Пред едно джудже — промърмори мрачно Таерин.

— Пред краля на джуджетата — поправи го гневно Буч.

Жрецът обаче не му обърна внимание.

— Оставете ме на мира — вдигна повелително ръка той. — Имам нужда да събера мислите си, за да мога да представя сложната история на случващото се пред един низш вожд.

Буч изглеждаше готов да застреля нахалника, но Тамарай някак си успя да го изкара от каютата на Таерин, следван от Казарада.

— Типичен духовник — оплака се вампирката. — Понякога не разбирам как господарят Рамакар се доверява на такива кухи глави.

Тамарай се усмихна, но лицето му помръкна при следващия въпрос, дошъл от Буч.

— Това, което каза на жреца — попита джуджето, — вярно ли е? Дали Прастария е още по петите му?

Елфът поклати глава.

— Не знам — отвърна той, — наистина не знам.

Но се досещаше.

Глава трета

През нощта Таерин заспа отново, след като преди това яде осолено змейско месо — отвратителна, груба храна, която предизвика ужасни болки в стомаха му. На нея той отдаде и безформените кошмари, които сънува. В тях му се яви Прастария, който извършваше някакъв богопротивен ритуал на гладиаторската арена, като събираше труповете на падналите в боя на огромни камари, които после изсипваше в бездънен казан, без да спира да ломоти нещо на непознат език, от самия звук, на който жрецът усети как го побиват тръпки, макар и насън.

Пх’нглуи мглв’нафх Ктхулу Р’лйех вгах’нагл ф’хтагн.

Събуди се изморен и в още по-лошо настроение, отколкото предишната вечер. Ситуацията в живота му вървеше от лоша към ужасна. Когато бе разпределен за жрец в невръстна възраст, той бе очаквал живот с привилегии, отдаден в прослава на великия Рамакар. Ала вместо това Иррхас-Аббат се бе напълнил с уродливи чужденци от низшите раси, които бяха изместили неговото съсловие от полагащото му се място. Когато Сталкера на Мрака бе слязъл в ниското ниво на неговото битие, той се бе обнадеждил, че ще може да поведе едно праведно възмездие, ала мечтите му се бяха сринали с появата на злокобното, подобно на ракообразно, същество и неговите ужасни заклинания, оказали се твърде силни дори за ангел.

И ето го сега, завлечен от една полудива немъртва, намерена по склоновете на Мрулл’Аббан, Планината на Ледените Хребети, която от прост гладиатор започваше да се изживява като предводител на пътуването им. Таерин не се съмняваше, че е нейна идеята да се озоват на това ужасно място, населено с уродливите дребни представители на една от най-омразните му раси. И сякаш за да е подигравката пълна, се бе появил и говеждият светъл елф.

Таерин не можеше да допусне, че някой елф би могъл да се запусне да изглежда така. Отишла си беше грацията на расата им в тази грубовата фигура, развила мускули като впрегатно животно. Жрецът не можеше и да си обясни какво търси Тамарай сред дивите джуджета и не искаше да размишлява върху това, въпреки че въпросът постоянно измъчваше ума му.

Корабът акостира до селище, което полуживотинският капитан на плавателния съд доста смело определи като град, и екипажът слезе в него. Можеше да се определи само като жалка пародия, която и най-пропадналият директор на цирк с изроди в Иррхас-Аббат не би показал. Таерин се озова насред ниски, обли сгради, които му напомняха възголеми тикви, и трябваше да крачи през мръсни улици, заринати в кал и фекалии, обкръжен от грубите моряци от кораба. Казарада се бе наметнала с брезентов плат и макар да бе оставила робата му на мира, приличаше на странна подвижна закачалка. Слънцето дразнеше очите му и го правеше още по-немощен отпреди, а до него крачеше говеждият елф на светлината, който непрекъснато му повтаряше да се държи учтиво с вожда, пред когото трябваше да се явят.

На всичко отгоре джуджетата и техните отвратителни бузести дечица се появиха и започнаха да го наблюдават като някое от екзотичните същества, които звероукротителите в Иррхас-Аббат улавяха в Планината на Ледените Хребети. Те го сочеха с къси, дебели пръстчета и се заливаха от смях, което го вбесяваше. Неведнъж или дваж Таерин призова силите на своя бог Рамакар, с които да разпръсне противното множество, ала за сетен път установи, че неговият бог не може или не желае да му помогне. Тази мисъл го хвърли в паника и той на няколко пъти се изпоти и започна да залита, което предизвика насмешката на Казарада и джуджетата, и по-лошо — загрижеността на русокосия грубиянин от кораба.

— Как издържаш всичко това? — процеди накрая Таерин, омерзен от ситуацията, в която се е озовал. — Един живот сред изроди!

Тамарай настръхна, като го чу, и отговори бавно и внимателно.

— Ще се отнасяш почтително и с уважение към моите приятели. През годините научих, че те са по-приятна компания от елфите като цяло, били те светли или тъмни.

— Това е отвратително — почувства се скандализиран Таерин, — по-лошо дори от родоотстъпничеството на предателя Алтиарин.

Когато чу името на легендарния герой от Ледената планина Тамарай се усмихна.

— Моят брат, рицарят Камарай от Белия двор е добър приятел на лорд Алтиарин. Може би ще успее да ви уреди среща. Чувал съм, че лорд Алтиарин изпитва ненавист към жреците на Рамакар.

Студена пот изби по челото на Таерин и накара черната му коса да залепне. Той нямаше да се бои от изменника, ако разполагаше с магията си. Без нея обаче трябваше да разчита на бойните си умения, а здравият разум му нашепваше, че те биха се оказали съвсем недостатъчни при среща с предателя на техния род.

Най-накрая, след дълго ходене, стигнаха замъка на така наречения крал на джуджетата. На Таерин му се стори като още по-голяма тиква. Установи със смес от презрение, присмех и съжаление, че джуджетата също имат нещо, което трябва да минава за аристокрация, тъй като представителите на вида им от двореца бяха облечени с лъскави дрехи и приличаха на огромни сливи, на които някой болен мозък е прикачил крайници и брада.

Таерин и останалите минаха по ниски коридори, осветявани от факли, за да се озоват накрая в широка тронна зала, чиято подредба уби всичко естетическо, останало в душата на жреца. В центъра й вместо трон имаше огромен мек стол, на който някакво старо джудже беше заспало. Жрецът за пореден път прокле злата съдба, обрекла го да общува с такива низши форми на живот, и си наложи да остане спокоен, докато капитанът на кораба, който събуди владетеля, му обясни за какво точно е дошъл.

Кралят на джуджетата отвори гуреливите си очи, изсумтя нещо и загледа Таерин с неприкрита враждебност.

Жрецът отвърна на погледа му.

— Кой си ти и за какво си дошъл тук? — попита владетелят на джуджетата.

Таерин се замисли дали да отвърне на родния си елфически и да изчака Тамарай да преведе, но в крайна сметка се въздържа. Първо, той не искаше да мисли, че има нещо общо с Тамарай, било то и езика. Второ, за жалост, през последните години се бе научил да използва общия диалект, характерен за целия свят на Тарр. Това бе съгласно декрет, издаден от самия Черен крал, който искаше неговите поданици да се разбират с пришълците, залели Иррхас-Аббат като тъмна река.

— Нося ви мрачно предупреждение — отвърна навъсен жрецът. — Нашият бог, великият Рамакар, чиято слава е вечна, е пленен.

Джуджетата се разшумяха и се спогледаха един друг, а кралят и капитан Буч си размениха няколко думи.

— И казваш, че това е лоша новина? — усмихна се накрая властелинът на джуджетата.

— Ако позволите… — намеси се Казарада.

— Не позволявам — пресече я Таерин и продължи: — Освен него пленници са и боговете от вероломното му семейство, изкуфялата Всемайка и нейният бръщолевещ глупости син Томан.

Някои от джуджетата започнаха да боботят, възмутени от обидите на Таерин, но кралят се намръщи.

— И как можеш да знаеш това?

— От небето се спусна Сталкер на Мрака, един от ангелите на нашия господар. Самият той ни разказа това.

Джуджетата започнаха да говорят още по-силно.

— Що за нелепа история е това? — намръщи се кралят. — И къде е този ангел сега?

Таерин притвори очи.

— Мъртъв. Победен и вероятно унищожен.

В тронната зала настъпи тишина.

— От кого? — попита кралят на джуджетата.

— От създание, което дойде в нашия град, представяйки се като Прастария. Зад неговите лилави одежди се криеше самоличността на Ми-Го, представител на Великата раса от древни времена.

— На кои? — не разбра кралят.

— На Великата раса — ядоса се Таерин, — глух ли си, старче?

Джуджетата се развикаха възмутено, а неколцина от тях свалиха мускетите си и ги насочиха към жреца.

— Ако мога да се намеся… — пристъпи напред Тамарай.

— Не съм давал разрешение — отвърна високомерно жрецът.

— Не питах теб — не му остана длъжен Тамарай и се поклони пред краля. — Нашият надменен гост се изразява недискретно, но това, което казва, е повод за тревога, кралю. Ми-Го са раса от много дълбока древност, която ненавижда всичко живо, не само елфите. Ако техен представител се е завърнал, черни времена очакват целия континент на Тарр.

— Но какво дири този Ми-Го в града на черните елфи? — не разбра кралят.

Тамарай се обърна с въпросително изражение на лицето към Таерин.

— Той е кралски съветник — изплю с горчивина жрецът, — почти никой не може да оспори властта му.

Тамарай пребледня при тези думи, а джуджетата се спогледаха.

— За пръв път чувам черен елф да се кланя на представител на друга раса — пророни кралят.

— Черните елфи не са това, което бяха — отвърна с натежал глас Таерин. — Градът ни се изпълни със създания, по-отвратителни и от вас. Орки, тролове, полуживотни с човешки тела и глави на зверове.

Възмущението на джуджетата отстъпи място на загриженост. Кралят и капитан Буч си размениха няколко думи, след което владетелят на джуджетата се намръщи.

— Това, което ми описваш, е подготовка за война — рече накрая кралят, — но щом врагът е някой, който е воювал в миналото с елфите, за това трябва да научи Белия крал. Трябва да отидеш в Горите на Всемайката, жрецо, заедно с твоята приятелка вампир. Тамарай, ескортирай ги дотам.

Светлият елф замръзна на място.

— Не желая да се връщам на това място, владетелю — отвърна той тихо, но настоятелно, — мястото ми е в морето.

— Това е така, но морето скоро може да се изпълни с Черния флот от Иррхас-Аббат. Твоят род трябва да узнае това. Не си ли съгласен?

— Не желая да пътувам с елф на светлината… — отвори уста Таерин.

— Какво желаеш ти, не ме интересува — прекъсна го кралят на джуджетата. — Ако не бяха Тамарай и капитан Буч, досега щеше да си мъртъв. Затова мълчи!

Жрецът поаленя от гняв. Как смееше това създание да го обижда! Казарада обаче постави покритата си с ръкавица ръка на рамото му.

Таерин се опита да се отърси от нея, но не можа — вампирката бе прекалено силна.

— Пусни ме — процеди накрая, смазан от унижение.

— Дръж се прилично — изсъска вампирката, — оцеляването на нашия господар е по-важно от себелюбието ти.

Думите й напълно съкрушиха Таерин. Чак сега си даде сметка, че става дума за това — оцеляването на техния господар, великия Рамакар. Как можеше той, младшият жрец, да помогне в такава задача?

— Ще ги проводя до Гората — отвърна бавно Тамарай — и там ще ги оставя на брат си. Но нищо повече. След това се връщам в истинския си дом. При вас.

Джуджетата замърмориха одобрително, а неколцина изръкопляскаха.

— Значи е решено — отвърна кралят и плесна с ръце. — Починете си една вечер, защото след това ви чака дълъг път до Горите на Всемайката!

* * *

Таерин изкара остатъка от деня, като странеше от останалите, макар да хапна малко от онова, което имаха за деликатес — някакви печени птици с картофи. Храната му хареса неочаквано много и той се притесни дали не изпада в умопомрачение, породено от събитията, случили се през последните няколко дни.

Накрая заспа в стая, която по тези места трябваше да минава за луксозна. Леглото му бе късо и той трябваше да се свие на кравай, за да може да потъне в неспокоен сън. Почти веднага след като затвори очи, отново попадна в кошмара от предишната вечер.

Казанът, в който Прастария бе изхвърлил несметно количество трупове, заканително клокочеше и издаваше ужасно зловоние, сладникаво и в същото време отвратително. Таерин усети как в гърлото му се надига горчивина и се уплаши да не повърне, а след това започна да се мята насън, когато казанът се разцепи като яйце и от него се издигна колосална фигура. Тя носеше чертите на различни раси, обагрили с кръвта си гладиаторските арени на Иррхас-Аббат. Лишена от полови белези, напомняща едновременно мъж и жена, тя бе отблъскваща и заради отсъствието на кожа, което й придаваше вида на прясно одран труп, по който блещука странна златиста кръв.

Създанието отвори очи, в които блестяха неописуеми цветове и изхриптя:

— Таерин…

Жрецът изкрещя и се събуди. Дрехите му бяха подгизнали от пот, а той се чувстваше още по-уморен. Вече няколко поредни нощи не можеше да си почине истински и усети пулсиращото главоболие, което го измъчваше.

Някой потропа на вратата на стаята. Таерин отвори уста да го прогони, но установи, че няма сили. Отпусна се на възглавницата и притвори очи.

— Влез — каза накрая той.

Вратата се отвори и в стаята нахлу огромният елф от морето.

— Трябва да тръгваме — каза той.

Таерин простена.

— Не спа ли добре? — попита Тамарай. Прозвуча загрижен.

— Какво те интересува? — сопна се жрецът.

— Предстои ни дълъг път и трябва да си в добра форма — рязко отвърна Тамарай. — Трябваше да кажеш, ако имаш проблеми със съня. Джуджетата притежават силни отвари…

— Знам ги аз техните отвари — пресече го Таерин, — половината бяха пияни на вчерашната вечеря още преди тя да е свършила.

— Твоето неуважение към онези, които искат да ти сторят добро, ще ти донесе много беди в живота, Таерин — повиши глас Тамарай, — колкото и кратък да е той.

След това се завъртя на пети и излезе.

Страхотно, помисли си жрецът. Сега онзи простак започваше и да го поучава.

Въпреки това се изправи с мъка на крака, облече робата си и се приготви за път.

Глава четвърта

За пръв път от много години в тронната зала на Белия крал цареше такова оживление. Благородниците по дървените тронове, намиращи се във вътрешността на огромно, подобно на кула дърво със снежнобяла кора, бяха напрегнати, а мнозина, сред които и Камарай Зеленокосия, бяха облекли красивите доспехи, отличаващи рицарите от тяхната раса — знак, че съвещанието е за предстояща война. Погледите на аристократите се местеха предимно върху две фигури — тази на Белия крал, елф, толкова стар, че и косата му бе побеляла, и тази на Алтиарин, някогашния елф на мрака, отишъл в светлината. Сега последният бе облечен в сребърна броня и се бе наметнал с тъмносин плащ — дрехи, твърде различни от тези, които бе носил в битието си на воин от Иррхас-Аббат. От дясната му страна стоеше красивата Лерта, върховна жрица на Всемайката, а от лявата — дъщеря му Алтира, вълшебница и ловък боец, която почти не отстъпваше на самия него. До Алтира пък бе странният вампир Римиел, със златиста кожа и дрехи, изплетени като от тъмнозелени листа. Такива бяха одеждите на мнозина от елфите в мирно време, но Римиел не виждаше нужда от доспехи — силата му бе внушителна, а ако тя не стигнеше, той носеше на гърба си огромен меч, който нормален човек никога не би могъл да вдигне. Римиел от десетилетия не бе вкусвал кръв, защото бе стигнал върховно единение с любимата си Алтира. Нейната любов бе единственото, от което се нуждаеше, за да живее. Сега обаче дори той изглеждаше напрегнат.

— Всемайката не отговаря на молитвите ми — започна Белия крал след кратко встъпително слово, в което приветства присъстващите, — нито на моите, нито на жреците. Това е безпрецедентна ситуация, с която се сблъсквам за пръв път в историята на моето кралство. Бих помолил върховната жрица Лерта да обясни станалото на гостите в тази зала.

Лерта кимна и заговори. Магьосница от човешкия род, тя бе достигнала с помощта на магията дълголетие. Косата й оставаше все тъй черна, както в деня, когато бе спасила Алтиарин от отвратителния снежен човек Йети. Сега елфите я признаваха за свой най-вещ съветник по отношение на Майката Природа, тяхната богиня и закрилница.

— Нашата богиня вече не чува молитвите ни. Магията, която аз и дъщеря ми използваме, все още работи, но тя идва от нас, а не от Всемайката. Някой или нещо блокира силите й.

— Но кой би могъл да стори това? — обади се лорд Рисафай, стар елф, известен с вечния си скептицизъм.

— Това е въпрос, на който все още нямам отговор — разпери ръце Лерта, — но не минава и ден, в който да не размишлявам върху него. Не мога обаче да не се сетя за изконните врагове на Всемайката, черните елфи от Иррхас-Аббат. През годините те са доказали, че не се колебаят да нарушават баланса в нашия свят, за да постигнат своето. Едва ли е нужно да припомням, че техният жрец Телмакин се опита да изврати вярата във Всемайката само преди век, като я превърне в култ към Сталкер на Мрака.

— А има и други, още по-обезпокоителни слухове — намеси се Алтиарин. — В човешките предели на Тарр, а и в кралството на джуджетата, се говори, че от недрата на Ледената планина излизат раси, отдадени на злото, които се присъединяват към Черния крал в Града на Странните Удоволствия.

— Говорим за повече от слухове — допълни Римиел, — самият аз прелетях преди няколко месеца над планината на Ледените Хребети и забелязах черна колона орки, която се стича към Иррхас-Аббат. С тях имаше огромни тролове, чиито стъпки буквално разтърсваха земята.

— Но откъде да знаем, че те не искат да нападнат самия Иррхас-Аббат? — попита отново Рисафай. — Лорд Алтиарин е първият, който би потвърдил, че старата му раса редовно е взимала роби от тези същества, които най-често хвърля на гладиаторската арена.

— Това несъмнено е така — потвърди Алтиарин — и именно затова поведението, описано от Римиел, е озадачаващо. Съществата от расите, които нашият приятел описва, изпитват суеверен ужас от Иррхас-Аббат и неговите господари. За да тръгнат натам, трябва да са били поканени от благородниците на града, може би от самия Черен крал, макар да не мога да си обясня защо той би направил това.

— Да разбирам ли — намеси се Камарай, като се приведе напред, — че Черния крал се готви за война?

— Така изглежда — отвърна Алтиарин. — Благородниците от Града на Странните Удоволствия едва ли са били щастливи от мира, настанал през последния близо век. Най-вероятно жреците на Рамакар са заплели заклинание, което да забули етерния свят на боговете от нашия. И сега, уверени от многочислеността на своите подчинени раси, ще се опитат да ударят.

— Тълкуванието ти е обезпокоително, Алтиарин — промълви Белия крал. Той говореше тихо, ала всички го слушаха.

— Нивга досега нашите братовчеди не са изковавали такъв съюз на злото. Досега те са считали, че е под достойнството им да искат помощта на други създания. Ала ето че жаждата им за власт е надделяла дори над гордостта. Какъв е пътят, по който биха ни атакували?

— Нашите земи са отдалечени от тези на моите някогашни събратя — отговори Алтиарин, — но това не бива да ни успокоява. Има два маршрута, по които Черния крал би насочил армиите си. Единият е през пещерите на Ледената планина и през човешките предели.

Алтиарин сви устни.

— Не искам да ме разбирате погрешно, но аз познавам мисленето на моите събратя и не бих избрал този път. Ледената планина е пълна със свирепи зверове, опасни дори за елф на мрака, а мразът в нея би отнел живота на мнозина, колкото и закалени да са. Дори да я прекосят, това ще отнеме много време и ще изправи уморените войски на Черния крал срещу могъщото кралство на хората, които са многочислени и умели воини, с все по-смайващи технологични открития.

— Това наистина е така — съгласи се Лерта, — откакто Инквизицията на Томан охлаби мъртвата си хватка над кралството им, те направиха много подобрения в обществената си система, макар все още да отстъпват по нововъведения на джуджетата.

— Въпросът е — прекъсна я Рисафай, — по кой маршрут би тръгнал ти?

— По море и след това през Брулените брегове и Долината на мълчанието отвъд нашата гора — отвърна Алтиарин.

— Но това би изправило черните елфи пред джуджетата! — възкликна Камарай.

— Да, така е — кимна Алтиарин, — но пътят на бързите им галери няма да изтощи войската така, както минаването през Ледената планина. А макар да са свирепи воини, джуджетата са далеч по-малобройни от хората и няма да окажат такава съпротива, особено ако преди това хвърлят срещу тях пълчища орки и тролове.

— Това, което казваш, е много тревожно — облегна се на трона си Белия крал. — Трябва да изпратим вестоносец, който да предупреди крал Уилям за надвисналата над него гибел. Тозчас ще изпратя ястреб, който да го предупреди за надвисналата опасност. За джуджетата ще е по-добре да се скрият в нашата гора.

— Ако защитата на Всемайката липсва — обади се отново Алтиарин, — силата й няма да е достатъчна. Дори воините на светлината не са дотолкова силни, че да спрат комбинираната мощ на черните ни братовчеди и примитивните раси от Планината.

— Ти си прав — кимна Римиел — и затова аз ще отида в кралството на хората за предупреждение. Макар отдавна да не живея сред тях, все още имам връзки с някои от родовете в Санпар, а човеците вече не страдат от предразсъдъци, както преди.

— Ще е важно да осигуриш помощта им — каза му лорд Рисафай.

— И затова ще отида с него — намеси се за пръв път Алтира, — аз съм дете на елф и човек, символ на единството между двете раси. Моето присъствие ще убеди крал Балдуин да ни помогне.

— А и никога не би ме оставила сам — усмихна се Римиел закачливо. И макар да бяха минали много години, откакто вампирът и магьосницата са заедно, останалата младолика Алтира отново се изчерви.

— Значи е решено — кимна Белия крал, — ще изпратим ястреб до крал Уилям, с покана да приютим народа му в Гората. Лично ще напиша писмото. А Римиел и Алтира ще отидат в Санпар. Лорд Алтиарин, бих искал да подготвиш защитата ни. Едва ли някой познава черните ни събратя по-добре от теб.

— Ще бъде сторено — кимна Алтиарин.

— Има и още нещо — каза Лерта и всички я погледнаха въпросително. Вълшебницата се загърна в наметалото си на жрица на Всемайката, изплетено от плат и листа, все едно й е студено.

— Долавям някакъв лукав интелект, който наблюдава всичко, ставащо до момента: причудлив ум, който ми напомня за нещо, макар да не мога да се сетя за какво… Според мен той помага на враговете ни. Нещо ужасно се е случило съвсем наскоро. Създание с неописуема мощ е призовано от света на мъртвите.

Лерта се изправи.

— Аз съм тази, която трябва да го спре.

— Няма да те оставя да отидеш сама — изправи се Алтиарин. — Владетелю, защитата ще трябва да почака.

— Разбира се, че нашата жрица на Всемайката не бива да остава сама в такъв момент — съгласи се Белия крал. — Лорд Камарай ще приготви войските до вашето завръщане. Можем само да се молим противникът ни да не е лич от Пилигримите на Тъмното Начало.

— С тях е свършено — отвърна Лерта, — това е нещо друго.

— Може би и аз трябва да дойда — намеси се Римиел. — Ако съществото идва от света на мъртвите, кой би могъл да се справи с него по-добре от мен?

— Силата ти няма да помогне тук — поклати глава Лерта.

— А и мисията при хората не търпи отлагане — намеси се Алтиарин.

Римиел се досети, че той не иска да подлага дъщеря си на излишна опасност, тъй като тя не би го оставила сам в такава битка.

— Значи е решено — сложи край на аудиенцията Белия крал. — Успех в задачите ви и дано най-лошите ни опасения се окажат погрешни.

* * *

Невиждано множество бе изпълнило централния площад в Иррхас-Аббат, Града на Странните Удоволствия. Макар да бе огромен колкото Санпар, цялата столица на човешкото кралство, той оставаше потънал в сенки, хвърляни от Черната кула, пробиваща небесата на височина от стотици метри, а също и от храма на Рамакар, който, макар и необичайно запуснат, оставаше една от внушителните сгради в Града, заедно с луксозните дворци на благородниците наоколо.

В центъра на площада стояха черните елфи — бойци с надменни лица, объркани жреци и високомерни магьосници — красиви, но жестоки същества, приготвили се за война. Брони от черни метални люспи покриваха телата им, а очите им блестяха от вълнение. За пръв път от векове владетелят им. Черния крал, щеше да общува директно с тях, а не чрез посредник.

Наоколо се тълпеше море от чудовища — орки с разлигавени лица, тролове с дълги зъби, подобни на изпочупени кости, минотаври с глави на огромни говеда, сатири с лукави ко̀зи или тъпоумни овчи лица и дълги завити рога. Всички те вдигаха врява до небето и очакваха посланието на онзи, който ги бе привикал.

Не чакаха дълго. Огромен черен облак се образува в средата на Черната кула и от него, на летящ килим, от чиито краища капеше кръв, се спуснаха три злокобни фигури. В центъра стоеше Черния крал, надменен и красив, с метална корона, чиито върхове напомняха на остриета, и пръстени, обсипали дългите му пръсти. Говореше се, че във всеки от тях има демон, който владетелят бил способен да отприщи срещу враговете си. От дясната му страна бе безформената фигура на Прастария, покрита с широки лилави дрехи, с ниско спусната качулка и дълги ръкави, които почти скриваха щипците, с които завършваха ръцете му. Дори най-смелите от елфите на мрака потръпваха при вида на това създание, но орките и троловете го обожаваха и започнаха да се кланят доземи. От лявата страна на краля бе застанал благородник на черните елфи, чиято физиономия излъчваше могъщество и злоба. Роден албинос, той имаше дълга бяла коса, която се развяваше на вятъра, и свирепи кървавочервени очи, а тялото му бе покрито с тъмни доспехи и тежък плащ. Това бе лорд Агамон, един от най-близките съюзници на владетеля и прословут изверг, който прекарваше всяка своя вечер, подлагайки робите си на страховити мъчения. Според мълвата, дори безмилостният Черен крал, чийто ум бе станал свидетел на ужасите от безброй измерения, и загадъчното същество, наричано Прастария, се чувстваха неудобно по време на увеселенията на Агамон, който понякога посягаше и на елфи на мрака за изтезанията си.

Черния крал разпери ръце и тълпата под него изпадна в екстаз, тъй като от пръстените му изригнаха светкавици, които озариха целия град. Единствено Прастария и Агамон останаха равнодушни към тази проява на сила, но посланието бе ясно. Рамакар не бе оставил своя град. Кралят все още владееше неописуема мощ.

— Скъпи мои поданици — отвори уста Черния крал и всички замлъкнаха като хипнотизирани, — душата ми се изпълва с радост, когато виждам всички вас в нашия прекрасен град. През последните години сърцето ми омекна и аз реших да покажа цялата щедрост на доблестния елфически народ към нашите по-низши събратя. И както виждате, всички можем да живеем заедно, в мир и любов, славейки Иррхас-Аббат. Града на Удоволствието и Благочестието!

Настъпи тишина. Черните елфи не разбираха думите на своя властелин, тъй като не се радваха на присъствието на пришълците в града си. Орките и троловете пък не схващаха значението на думата низши, но се досещаха, че то едва ли е ласкателно.

— Но това — продължи властелинът — не е достатъчно, скъпи мои деца. Трябва да отнесем нашия светъл пример за мирно съвместно съществувание в целия континент, из цял Тарр! Всички трябва да живеят добре, в любов и хармония!

Мълчанието в Иррхас-Аббат стана още по-тежко. Все по-странно звучаха думите на владетеля в ушите на неговите поданици.

— Но уви — тежко въздъхна Черния крал, — има и такива, които не искат да живеят така, както е редно, и настояват да се делим. Нашите братя, които искат да ослепят останалите със силите на светлината. Джуджетата, които тровят моретата с присъствието на своите кораби. И горделивите хора, които забравят, че са еднодневки, получили милостта да живеят на Тарр… в нашата сянка.

Това вече бе по вкуса на тълпата и тя завика одобрително.

— Но това — не спря речта си кралят, — не бива да ни обезкуражава. Ще поведем с железен юмрук народите на Тарр към щастие! А онези, които са против нас, ще се продънят в пъкъла, поразени от силата на нашите мечове!

Оглушителен рев отекна из целия Иррхас-Аббат. Това очакваха черните елфи. Това искаха орките и троловете. Смърт, убийства и разрушения!

— Затова, на рат, деца мои! Нека всички вкусят от Странните удоволствия! До края на месеца целият свят ще бъде в краката ни!

Орките и троловете започнаха да удрят с мечове о щитовете си и увлечени от техния ентусиазъм, дори черните елфи последваха примера им.

— За тази цел ви оставям в ръцете на моя главнокомандващ, върховния маршал на Иррхас-Аббат — лорд Агамон, а също и на съветите на Прастария, който просветли този честит и хубав град. Ще потеглите на кораби към Брулените брегове и ще ги накарате да заслужат името си. След това ще минете през Долината на мълчанието и ще стигнете Гората на нашите омразни братовчеди, която ще направите на пепел. А накрая ще повалите и хората, за да видят колко глупави са били да се противят на нашата сила. А когато всичко свърши…

Черния крал се усмихна.

— Е, тогава ще има изненада! Тогава ще видите как Чудноомайните поля, обещани ни в отвъдното, идват в нашия свят!

Гръмки аплодисменти разтърсиха сградите на Иррхас-Аббат и само жреците останаха да се споглеждат неразбиращо.

Черния крал забеляза това и ги посочи.

— Виждам, деца мои, че някои от вас са объркани, че молитвите им не срещат отговор.

Настъпи тишина, а кралят се усмихна очарователно.

— Не се безпокойте, деца. Молитвите ви ще подействат отново, когато ги изречете правилно. Спрете да се молите на бога, който ви е загърбил. Вярвайте в мен!

Черния крал посочи към гърдите си.

— Молете се на мен! Изричайте заклинанията си в мое име! И тогава те ще подействат! Хайде, опитайте!

Няколко от жреците пребледняха и започнаха да треперят, но други изпълниха указанията на владетеля си и скоро нечестиви сияния озариха градския площад.

— Много добре — изръкопляска Черния крал, — а сега избийте онези, които се съмняваха в мен, и тръгнете на поход! Не забравяйте какво ви казах! До месец целият свят ще е мой!

С тези думи Черния крал полетя във въздуха, без да разчита на помощта на килима и отново изчезна в черния облак, а Прастария и лорд Агамон се спуснаха към новата си армия.

В същото време, новите жреци на Черния крал се разправиха с последователите на Рамакар.

В Иррхас-Аббат имаше нов бог.

Глава пета

Казарада се съмняваше, че пътуването им може да стане по-неприятно, отколкото бе в момента. На сутринта, в която отпътуваха от град Врехлен, небето потъмня, скрито от мрачни буреносни облаци, и скоро заваля — ситно, напоително и без изгледи скоро да спре. Вампирката бе загърната цялата в дрехи, които да не пропускат и един слънчев лъч до кожата и, но в момента съжалявате за това. Слънце и без това нямаше, а платът около тялото й се бе намокрил. Тя бе твърде силна, за да усети чувство за тежест, но мокротата й бе неприятна, макар да не можеше да й причини реална вреда.

Освен това имаше невероятния късмет да пътува с господин Мрак и неговия светъл братовчед, моряка Тъга. Казарада никога не бе случвала на по-нелепа компания през живота си, а преди да попадне на гладиаторските арени на Иррхас-Аббат бе видяла какво ли не. Жрецът Таерин обаче подобряваше всякакви рекорди по високомерие и липса на комуникативност. Казарада трябваше да признае, че първоначално си го бе харесала и затова бе решила да измъкне именно него от капана в имението на Тимуриел, макар вече да съжаляваше за направения избор. Дребничък, с рошава черна коса и хубаво лице, той й бе изглеждал като прекрасния малък злодей, с когото да си прекара добре. Какво по-романтично можеше да има от това да останеш насаме с жрец на мрака в лодка насред открито море?

За нещастие Таерин първо се бе тръшкал за проблемите на господаря Рамакар, след това бе плакал за загиналия ангел, после изпадна в ярост и се опита да призове някакви вълшебни сили, размахвайки ръце и крещейки до полуда в морето, а накрая припадна от изтощение, шок и жажда. Вампирката се бе опитала да го успокои и приласкае, но той я гледаше все едно е полуорк.

Тя познаваше този поглед, тъй като бе дарявала с него полуорки от арената на гладиаторите. Не й хареса, когато го видя отправен към себе си. Разбира се, денем нямаше какво толкова да покаже, тъй като трябваше да е постоянно забулена като в пашкул. Но нощем…

Казарада не бе от жените, които имат проблеми със самочувствието. Знаеше, че е красива и се опитваше да го използва. Бе й самотно, когато не намираше мъжка гръд, на която да отпусне глава.

Затова се зарадва, когато видя моряка. Той й се стори още по-добра партия. Едър, силен, а в същото време с деликатната красота на елфите. Носеше в себе си онази меланхолия, която караше жените да подлудяват по мъжете. Казарада искаше да открие какво го измъчва и да го изцери от тревогите, както тя си знае. Затова и излезе онази вечер на носа на кораба, облечена семпло, но привлекателно, показваща толкова, колкото да разпали, но без да се предлага открито.

Подход, който обаче в последно време й бе донесъл интереса единствено на полуорка, въпреки слуховете, че спи с Тимуриел. Досега късметът й с черните елфи не бе проработвал, а когато опита със светъл, пак удари на камък. Тамарай й бе отвърнал с преценяващ поглед, все едно е някакво странно животно, изплувало от любимото му море, а след това бе престанал да й обръща внимание, освен като слушателка на несъмнено интригуващите му разкази за природата на отвратителното същество, което им се бе явило във вилата на Тимуриел.

В момента Казарада се чувстваше съвсем не на място в компанията на тъмен аколит и схоласт, изучаващ тайните на изчезналите раси на континента. Внезапно й стана смешно и нелепо и тя реши да наруши тишината, която се бе възцарила над компанията още от самото им тръгване. И без това местността наоколо, наречена сполучливо Долина на мълчанието, бе пуста и безрадостна, почти лишена от живот, ако не се брояха дребните полски гризачи и редките селца, населени с недружелюбни на вид джуджета. Затова, когато останаха сами на разкаляния път, а дъждът реши да полази по нервите й, като усили пороя си, тя си каза, че е крайно време да разчупи ледовете.

— Е, момчета — каза тя, — трябва да си кажем нещо честно, не мислите ли?

Таерин не благоволи да отвърне на думите й, а остана загърнат в черната си роба, спуснал ниско качулката над лицето. Приличаше на сърдит прилеп. Тамарай изсумтя нещо неопределено, с което за пореден път потвърди впечатленията й, че няма никакъв интерес към нея.

— Аз не съм грозна, нали?

— Не — отвърна, смаян от откровения въпрос, Тамарай, — как може да си го помислиш?

— Аз не мога да преценя — долетя обаче ехидният отговор на Таерин, — през повечето време си увита като какавида, но отвътре надали ще изхвърчи пеперуда.

— Не съм обаче и глупава — продължи вампирката, без да му обръща внимание.

— Едва ли, щом си стигнала жива от Иррхас-Аббат до Брулените брегове — съгласи се Тамарай.

— Аз ще се въздържа от коментар — късо изрече Таерин.

— Неколкократно изразих желание да стана близка с някого от вас — каза Казарада.

— Забелязах — отвърна Таерин, — като зайка си.

Тамарай замълча сконфузен.

— Но нито един от двамата не прояви интерес — не се спря вампирката, — от което стигнах до извода, че след като проблемът не е в мен, е във вас.

— Предполагаш прекалено много — повиши глас Таерин, но Казарада не се отказа.

— Вие и двамата сте от отсрещния бряг на дъгата, нали така?

Настана гробовна тишина, нарушавана само от пляскането на копитата в рядката кал.

— Това не е твоя работа — отвърна накрая Тамарай.

— За пръв път да кажеш нещо умно — допълни Таерин, — не мога да повярвам, че бивам разпитван за това от някаква немъртва.

— Ами другите теми за разговори са вечната слава на господаря Рамакар, което омръзва след осмия час повтаряне на едно и също — отвърна вампирката, — а и просто исках да разбера дали нещо не ми е наред. Та кажете, права ли съм? Вие си падате по момчета!

— Аз съм верен единствено на моя бог! — отвърна някак прекалено бързо Таерин.

— Не желая да обсъждам този въпрос — отсече Тамарай, — тези неща са лични и те моля да не ги споделяш с никого.

— Богове — въздъхна Казарада, — вие не само сте сбъркани, но и имате проблем с това.

— Единственият ми проблем е, че те срещнах! — отвърна Таерин. — Изобщо не искам да продължавам с тази тема, чуваш ли!

— Жрецът е прав — отговори Тамарай.

— Печално единомислие — констатира Казарада. — А сега ми обяснете с думи прости защо реагирахте, все едно ви казах, че сте прокажени.

Таерин спря коня си и се обърна към нея. Очите му заблестяха.

— Тези чувства са неестествени и не подобават на един жрец. Те те правят слаб и глупав. Аз отдавна съм се отказал от терзанията на плътта в името на моя единствен и велик господар Рамакар, тоя, в чиито крака всякога се валят трупове!

Една гръмотевица изтътна подир тези думи и дъждът се усили още малко.

Казарада се обърна към Тамарай.

— И ти ли мислиш така? Затова ли си се забил сред джуджетата в морето?

— Е, аз очевидно не служа на тоя, в чиито крака всякога се валят трупове — отвърна Тамарай. — Между другото, как ви вдъхновява тази титла към благоговение? Не ви ли звучи отблъскващо?

— Не отклонявай темата — настоя вампирката, — на теб какъв ти е проблемът?

Тамарай тежко въздъхна.

— Ще кажа само едно нещо и се надявам с това да приключа разговора. Таерин е прав за това, че тези чувства са противоестествени. Аз самият съм търпим и нямам нищо против тях, но те са предателство спрямо моя народ. Елфите са малобройни и е грехота да не направиш семейство и отгледаш деца.

— Но ти нямаш семейство и деца — продължи вампирката.

— Не — отвърна Тамарай, — но въпреки това не мога да се отдам на разгул. Непристойно е.

Тримата отново тръгнаха с конете си в дъжда. Жребецът на Казарада жално изцвили.

— Значи вие се обричате на самобичуване, защото това е непристойно за великия и славен народ на елфите, така ли да го разбирам?

— Ти не разбираш нищо — отвърна Тамарай.

— И няма нищо за разбиране — повиши отново глас Таерин, — аз съм жрец на Рамакар и това ме изчерпва напълно, ясно ли ти е?

Конят на Казарада отново изцвили. Вампирката отвори уста да каже нещо и в следващия момент се задави.

— Каква е тази смрад? — попита тя.

Таерин и Тамарай спряха конете си. Техните животни също започнаха да пръхтят.

— И аз го усещам — каза накрая Тамарай. Звучеше почти облекчен от това, че са сменили темата — някакво сладникаво зловоние.

Таерин не каза нищо, но бе изцъклил поглед, все едно най-лошите му кошмари се сбъдват.

Отвратителна мараня изпълни дъжда и скоро всички усетиха ужасния мирис на изгнило месо и благовония, смесени в едно. Конете се надигнаха в бясно цвилене. Казарада можа да отскочи навреме, но елфите нямаха този късмет. Тамарай се изтърси по задник, но Таерин падна лошо и си удари главата.

— Таерин! — извика светлият елф и скочи на крака.

— Нищо ми няма — изпъшка жрецът и се изправи. Струйка кръв потече по челото му. — Но… трябваше да ви кажа.

— Какво да ни кажеш? — повиши глас Казарада.

— Аз… имах сън. Сънят…

— Е реален! — довърши вампирката. — И ни го казваш сега! Велик жрец си наистина, Таерине!

— Не му викай, удари си главата — отвърна Тамарай и се обърна към жреца, който се бе начумерил.

— Не ти искам защитата!

— Остави това! — прекъсна ги Казарада. — Какво си видял?

Таерин ги погледна някак виновно, като дете, хванато в кражба.

— Ами това — посочи той напред.

Казарада и Тамарай се обърнаха в посоката, в която сочеше ръката му, и видяха кошмарна гледка. От дъжда и сладникавата мараня изплува фигура, излязла като от сънищата на луд. Това бе гигант, висок два метра, без пол и раса, с одрана кожа и голи жили и мускули, които лъщяха от засъхнала златиста кръв.

— Какво си ти, в името на Сталкерите — процеди Казарада.

— Името ми е Легион — произнесе с хрипкав глас съществото, — защото сме мнозина.

Конете вече се бяха отдалечили в галоп, далеч от скверното присъствие на мерзкото същество, чието кошмарно лице се разцепи от заканителна усмивка.

— Таерин… — прошепна то и се отправи към жреца, протегнало мускулести ръце с разперени пръсти.

Черният елф отстъпи назад, извадил кинжала си, но на лицето му се четеше ужас и объркване. Казарада също бе занемяла от шока. Дори тя не бе виждала такова извращение с природата, даже в Иррхас-Аббат.

Тамарай изтегли сабята си с изражение на мрачна решителност.

— Наистина имаш могъщи врагове, Таерин — каза тихо той и пристъпи напред към създанието.

Легион замахна със силната си ръка към светлия елф, но морякът отскочи настрани и свали рязко сабята си. Крайникът на създанието падна и тревата наоколо се опръска със златиста кръв, която кощунствено изпълни въздуха с благоухания.

Легион погледна към светлия елф и се обърна грациозно към него, а Тамарай замахна отново. Застиналата усмивка не напусна лицето на създанието дори когато главата се търкулна на земята. Едрото тяло падна на колене, а след това се просна на земята. Маранята около него стана по-гъста и го погълна, а то самото сякаш се разтвори вътре.

— Какво беше това? — попита потресена Казарада. — Кой би могъл да създаде такова същество?

— Прастария — отвърна тихо Таерин. — Видях как го създава в съня ми, от трупове на паднали гладиатори. Помислих си обаче, че става дума за кошмар, нещо като спомен от събитията в дома на Тимуриел. Не допусках, че…

— Важното е, че го убихме — отвърна Тамарай. — Колкото и странно да бе това създание, силата му не беше голяма. Може би целта му е била повече да плаши, отколкото…

Думите обаче заседнаха в гърлото му, когато Легион отново изплува от маранята, цял и невредим. Страховитата усмивка не напускаше одраното лице, а хрипкавият глас отново прошепна:

— Името ми е Легион, защото сме мнозина.

Този път Казарада реагира. Вампирката скочи напред — неопределена сянка, скрита от мокрите дрехи. Фигурата й се вряза в тази на изчадието и го пръсна на десет различни посоки. Златиста, лепкава като гъст мед кръв полепна по плата и вампирката този път бе благодарна, че го носи.

— Да се махаме — каза бързо тя, — преди да се е появило отново.

— Но то е немъртво — тъпо каза Таерин, — никога няма да се откаже.

— Движи се, жрецо — подкани го Тамарай, — бързо!

Тримата се затичаха напред. Краката им жвакаха в рядката кал, а маранята зад тях се сгъсти отново, след което разкри ужасяващо познатия силует.

— Името ми е Легион — изхриптя за трети пореден път съществото, — защото сме мнозина.

След тези думи Легион тръгна подире им, без да бърза. Мускулите се движеха с отвратително мляскаме по изящно оформеното одрано тяло. Тримата се отдалечиха от преследвача си, но Казарада знаеше, че това не може да продължи до безкрай. Таерин бе прав. Това създание бе изчадие на смъртта и никога нямаше да се умори. Тя може би щеше да се измъкне, ако побегнеше с всичка сила, но елфите бяха обречени. Таерин вече се задъхваше. Тамарай още не даваше признаци на умора, но и това бе въпрос на време.

Зарежи ги, посъветва я един глас в главата й. Те не са ти никакви и не могат да ти бъдат никакви. От тях полза няма. Животът няма да изгуби нищо, ако изчезнат. Ти чу достатъчно от Сталкера. Предай каквото знаеш на светлите елфи и се скрий, докато бурята отмине.

— Таерин… — прошепна в далечината съществото.

Жрецът се препъна в един камък и падна на колене. Изправи се мигновено, а Тамарай се озова до него и му помогна да стъпи на крака. Когато обаче го стори. Таерин извика и се олюля.

Беше си изкълчил крака.

— Казарада! — извика Тамарай. — Помогни ми!

Вампирката се обърна назад и прокле. Легион приближаваше бавно, но сигурно, а страховитата усмивка не напускаше чудовищното му лице.

— Да ви вземат мътните! — изкрещя Казарада, като го каза едновременно на всички и на никого. След това се спусна назад, грабна камъка, в който Таерин се бе наранил, вдигна го и го метна с все сила право в одраното, отвратително лице на изчадието. Главата му се пукна и то се разпадна на валма мараня.

— Аз ще го взема! — каза вампирката и вдигна Таерин като агне, което метна на раменете си. Той дори не възрази, което шокира жрицата. Прецени, че отново е изпаднал в шок, може би по-силен от този, преживян при срещата с Прастария.

— Бих взела и теб — рече Казарада, — но ще натежиш и ще се забавя много. Все пак не съм като легендарния Римиел. А забавя ли се, това нещо ни настига.

— Вземи него! — отвърна Тамарай. — Аз не съм градско чедо. Мога да тичам километри, преди да се уморя.

Вампирката само кимна и се понесе напред, нарамила Таерин. Не каза на глас това, което си мислеше — че рано или късно Тамарай все пак щеше да се умори, за разлика от изчадието по петите им, което отново се образува от маранята.

— Името ми е Легион — долетя омразният глас, — защото сме мнозина…

Глава шеста

Столицата Санпар бе различно място от това, което Римиел помнеше от предишния си престой в земите на хората. През последните стотина години Светата инквизиция на Томан Изкупителя бе загубила позиции както в самата църква, така и в обществото. Теократичните устои на кралството се бяха разхлабили и аристократите вече бяха еманципирани от духовенството, което бавно, но сигурно се превръщаше от основен играч в само един от многото претенденти за власт. Гилдията на търговците се бе засилила, а благородниците маневрираха между двете групи, за да извлекат максимално голям интерес. Вътре, сред самите тях, обаче се бе появило разцепление на две основни фракции — традиционалисти и прогресисти, най-видимата разлика, между които, бе в бойното обучение, което предлагаха на воините си. Традиционалистите поддържаха традиционното рицарство и бяха развили впечатляващ корпус от тежковъоръжени паладини, обковани в желязо воини, идващи като от друг свят. Самият Римиел ги бе виждал неведнъж и считаше, че са стигнали до известна крайност. Техните доспехи вече бяха толкова дебели, че лишаваха рицарите от мобилност. Ала малцина, в интерес на истината, имаха достатъчно голяма ловкост, за да се изправят срещу такъв воин. Вампирът се надяваше на подкрепа от страна на традиционалистите в битката с кълчищата, които Черния крал събираше в Иррхас-Аббат. Те обаче бяха верни на Църквата на Томан и макар да нямаха фанатичната преданост на някогашните инквизитори, все още гледаха с недоверие както на другите раси, така и на религиите, почитащи други богове. При все това, на създанията, кланящи се на Всемайката, вече не се гледаше с лошо око и дори се бяха появили отделни култове към Рамакар — макар най-често в тях да влизаха разбойници, мечтаещи да придобият свръхестествена сила. През последните няколко години Римиел бе открил секти на хора, чиято мечта бе да станат вампири. Спомняйки си миналото на кръвопиец, криещ се в мрака, той изпитваше единствено съжаление към тях.

Прогресистите се увличаха по новите технологии, открити от джуджетата, и това се изразяваше в новия боен орден, който бяха създали — мускетарите. Леко въоръжени войници — с тънки рапири, които въртяха изкусно, и пистолети или пушки, наречени мускети — те бяха верни повече на краля, отколкото на Църквата и настояваха за добри отношения с различните съседи. Римиел смяташе, че те ще са по-склонни да подкрепят Белия крал, макар да имаше опасения от прекомерния им идеализъм. Мускетарите бяха склонни да търсят контакти дори с търговци, свързани с Иррхас-Аббат, и се говореше, че някои от тях получават скъпоценности от Града на Странните Удоволствия през кервани от орки, които понякога се спускаха от Ледената планина.

Като цяло преговорите щяха да бъдат трудни, тъй като важен фактор можеше да се окаже нежеланието на Църквата да се намесва и колебанието, което можеха да изразят от Гилдията на търговците. Те бяха известни с мнението си, че войните вредят на бизнеса им и затова се обявяваха категорично против всякакви военни начинания.

Въпреки това Римиел се ползваше с добро име и бе оптимист за преговорите. Легендата за него — вампира, който живее в светлината и е престанал да пие кръв — се бяха разнесли надлъж и шир из Тарр и той се бе превърнал неволно в герой на цяло едно поколение. Църквата го даваше за пример как всеки може да се отвърне от злото, Гилдията на търговците изтъкваше, че е поддържала контакти с него много отпреди останалите да го приемат, а рицарите и мускетарите го тачеха като могъщ воин, макар едните да наблягаха на силата, а другите — на бързината му.

Затова, когато Римиел пристигна в Санпар, летейки, на градския площад пред кралския дворец се насъбра народ, който заръкопляска при появата му. Не вредеше и това, че той пътуваше с красивата си жена Алтира. През последния век магьосницата не бе остаряла видимо, бе придобила огромна сила в заклинанията и бе сполучила да намери вълшебство, което прави тялото й леко и ефирно. Това не бе достатъчно, за да лети сама, но хваната за ръка с Римиел се носеше уверено с него във въздуха. Бяха открили тайната да летят заедно преди около три десетилетия и вампирът никога не забрави удоволствието от първата им целувка в облаците. Това бе мечта, станала реалност.

И така, вампирът и неговата любима кацнаха, огрени от лъчите на слънцето, насред красивия град, в който Санпар се бе превърнал. Отишли си бяха мрачните черни сгради, които някога се извисяваха, нямаше ги и Колелата на Мъченията, на който се разпъваха грешници. Сега всичко бе в бяло и златно, в разточителен стил, харесван от аристократите и одобряван от търговците.

Това бе новото им схващане за доброто, даде си сметка Римиел и макар да не бе перфектно, бе несравнимо по-добро от мрачните времена, в който духовниците управляваха с желязна ръка.

Малки деца наобиколиха вампира и неговата спътница, протегнали ръка да ги докоснат, да им се порадват.

Алтира направи заклинание и извади свежи цветя от нищото, който раздаде на момичетата, а Римиел извади меча си и го вдигна победно, печелейки одобрителните възгласи на момчетата. Прибра оръжието обаче веднага, щом пред него се появиха двама мускетари с характерните си сини ливреи и широкополи шапки.

— Поздрави, лорд Римиел — каза единият от тях, — приятно ми е да се запознаем. Аз съм лорд Антоан от двора на крал Балдуин. Приветстваме ви с добре дошли в столицата Санпар.

— Аз съм граф Венсан — обади се вторият мускетар — и приветствам с добре дошла и прекрасната ви съпруга, лейди Алтира.

Мускетарят галантно свали шапката си, а после попита:

— По каква работа сте дошли тук, лорд Римиел? Може би бихте искали да бъдете патрон на благородническото съревнование, което организираме? Утре следобед в Санпар ще се проведе фестивал на бойните изкуства и орденът на мускетарите ще докаже превъзходството си над остарялата техника, използвана от паладините.

— Мечтай си, Венсан — избоботи непознат глас и пред Римиел и мускетарите се появи огромен мъж, който дори в мирно време носеше тежка ризница, на която бе изобразен златист грифон. — Аз съм барон Мюлер от двора на крал Балдуин и също ви приветствам с добре дошли, лорд Римиел, лейди Алтира.

Потвърждавам поканата, отправена от самонадеяния самохвалко тук. Ще се радвам да покровителствате нашия фестивал и да потвърдите, че паладините остават най-съвършените воини на континента Тарр.

Римиел се поклони в отговор.

— Ласкаете ме с титла, която не притежавам — отвърна вампирът, — ала за жалост идвам с лоши вести. Боя се, че ще трябва да доказвате уменията си в много по-сериозно съревнование от фестивала. Черния крал от Иррхас-Аббат събира несметни орди чудовища в Града на Странните Удоволствия и смята да ги изпрати срещу всички, които не са преклонили глава пред властта му.

— Но въпреки това — бързо се намеси Алтира — ние ще покровителстваме вашия фестивал. За нас ще бъде чест.

След което погледна предупредително вампира. Той разбра посланието й. За воините бе важно той да присъства на тяхното празненство дори да бе безсмислено. Ако не покажеше уважение към тях, трудно можеше да разчита на помощта им във войната.

— Благодаря за приетата покана — усмихна се лъчезарно Венсан, — що се отнася до новините, които носите, опасявам се, че не е в компетенцията ми да отговоря.

— Аз обаче ще известя негово величество за тревожните вести, които носите — обади се лорд Антоан, — убеден съм, че той ще откликне на молбата ви.

— Светите отци на Томан също трябва да научат това — намеси се Мюлер. — От години наред ние, паладините, се опасяваме, че мирът с Иррхас-Аббат е затишие пред буря. Ще известя духовниците за вашето пристигане.

— Но това са невесели, мрачни неща, които ще оставим за аудиенцията с Негово величество! — продължи Венсан, — сега бих се радвал, ако обиколите града. За жителите на Санпар е чест, че имат такива височайши гости.

— Разбира се — отвърна Римиел. Самият той бе благородник по произход и се досещаше, че аудиенцията с краля не може да се състои незабавно, колкото и важна да е мисията им. Затова вампирът и съпругата му прекараха остатъка от деня в обиколка на Санпар. Хората им се радваха навсякъде, а Алтира използва уменията, научени от майка й, за да изцери болните, които срещнаха. В края на деня двамата бяха доволни, тъй като вдъхнаха кураж на много хора, а и спечелиха града на своя страна.

Граф Венсан ги настани в луксозна стая в кралския дворец и им съобщи, че е говорил с крал Балдуин, който е готов да ги приеме на аудиенция следващата вечер, след фестивала на бойните изкуства. Римиел и Алтира прекараха нощта в сън и други, по-сладки занимания, а на следващия ден се приготвиха да посетят фестивала.

Това бе пищен турнир, наследство от някогашните рицарски такива, който се състоя в огромната градина зад двореца, оформена и създадена през последния половин век, с разкошни цветя и дървета, които хвърляха шарена сянка. За щастие, макар да бе есен, денят в тази част на континента бе необичайно слънчев и воините не бяха възпрепятствани от времето.

Турнирът се състоеше от две части: първата — за рицари, а втората — за мускетари, които трябваше да представят най-доброто от уменията си. Рицарите се сражаваха в традиционния за тях формат — на кон и с огромни пики — като целта им бе да свалят противника от седлото. Когато тази част от състезанието приключи, осемте бойци, продължили напред, се сражаваха помежду си спешени, с мечове или брадви, като нанасяха немилостиви удари върху металните си щитове и брони. Римиел забеляза, че слабостта на тези воини е при падане — веднъж повалени, те просто не можеха да се изправят с цялото количество стомана върху тях и оставаха на земята като костенурки, обърнати по гръб. Това обаче бе по-лесно да се каже, отколкото да се направи — яки и обучени да внимават в битка, тези воини приличаха на крачещи планини и си спечелиха уважението на вампира.

В края на рицарската половина от турнира, барон Мюлер се изяви като категоричен фаворит и така стана финалист на фестивала, под гръмките аплодисменти на останалите паладини и техните почитатели сред населението на града. Римиел установи, че това са предимно по-бедни и по-обикновени хора или духовници, които виждаха в паладините отблясък от имагинерното славно минало на човечеството.

Втората част от надпреварата бе между мускетарите, които се дуелираха със своите шпаги и рапири, като поставяха тапи върху остриетата, така че да не се нараняват. Надпреварата се водеше по точки, които се печелеха при докосване на противника. Неговото нараняване по един или друг начин водеше до неизбежна дисквалификация, което караше фехтувачите да бъдат крайно внимателни и изкусни в сраженията. Лорд Антоан и граф Венсан бяха основните звезди на тази част от надпреварата, която допадаше повече на благородниците и по-заможните представители на столицата Санпар, отворени към новите течения в модата. В крайна сметка Венсан победи Антоан след изключително оспорвана битка, която спечели с 15 на 14 точки. Така графът стана другият финалист във фестивала.

Римиел бе впечатлен от уменията на мускетарите, но от друга страна се притесни, че те приемат битката като спорт. В истинско сражение нямаше оспорвани мачове по точки и най-малката грешка можеше да доведе неизбежно до смърт. Вампирът бе сигурен, че както мускетарите, така и паладините биха били ефективни в битка с примитивните слуги на черните елфи, но не бе убеден, че ще могат да се противопоставят на господарите на Иррхас-Аббат, в чието майсторство се бе убедил лично от познанството си с Алтиарин.

Последваха няколко часа почивка, през които финалистите трябвате да съберат отново сили след тежките мачове. Фокусници и палячовци забавляваха публиката, а по някое време самият крал Балдуин мина с колесница пред множеството, което го приветства с одобрителни викове. Представителен мъж на средна възраст, с добре поддържана брада и грижливо подстригана коса, владетелят явно бе обичан от всички, независимо от идейните им убеждения или различия в социалния статут.

Това потвърди впечатленията на Римиел, че кралят е интелигентен човек и ловък балансьор между различните фракции във властта. Не бе обаче сигурен дали той ще приеме да участва в авантюра, каквато представляваше всяка война.

Най-накрая настъпи часът за финалното съревнование. Венсан и Мюлер излязоха един срещу друг. Битката се играеше с истински оръжия, но правилата, обявени от глашатай преди началото й, гласяха, че невиждан позор грози онзи, който убие противника си. Титлите и богатствата му щяха да бъдат отнети. Фестивалът бе празник, а не истинско сражение, и битката щеше да се играе, докато някой се предаде.

Мюлер и Венсан влязоха в сблъсък, напомнящ този между пантера и лъв. Рицарят бе много по-силен и изглеждаше непоклатим в стоманените си доспехи, като се движеше точно толкова, колкото му трябва, за да се защити от ловките атаки на съперника си. Мускетарят, за сметка на това, бе пъргав като дива коза и въртеше шпагата си с майсторство, което напомни на Римиел и Алтира за самия Алтиарин.

Въпросът бе кой пръв ще направи грешка, даде си сметка Римиел. Ако Мюлер допуснеше да бъде подсечен от своя гъвкав противник, нямаше да може да се изправи никога. Но ако Венсан си позволеше да влезе в по-продължителна размяна на удари с рицаря, или щеше да счупи шпагата си, или да бъде обезоръжен от грубата сила на своя противник. В края на краищата умората реши двубоя. Рицарят се беше сражавал преди мускетаря и бе по-отпочинал, а и не бе срещнал равностоен противник, както стана с Венсан. Мускетарят се изнерви от непробиваемата защита на съперника си и опита по-дръзка атака. Мюлер се възползва от това, хвана острието на шпагата със стоманената си ръкавица и я изтръгна от ръката на противника си, след което опря меча си в гърлото му.

Венсан театрално падна на колене пред рицаря и дори му изръкопляска. Рицарят свали меча, след което върна шпагата на противника си и му помогна да се изправи. Когато свали шлема си, грубоватото му лице бе озарено от щастлива усмивка.

— Въртеше се около мен като оса, но накрая ти извадих жилото.

— Само защото милият Антоан ми взе силите, драги ми Мюлер.

Римиел бе доволен от видяното. Въпреки различията аристократите изглеждаха в добри отношения помежду си. Той погледна към крал Балдуин, който наблюдаваше с доволна усмивка станалото и се зачуди каква част от представлението е режисирана предварително от владетеля. Днешният фестивал определено щеше да вдъхне кураж и настроение на целия Санпар, а воините на краля изглеждаха обединени както никога.

Кралството на хората бе изминало дълъг път от ужасната теокрация, която бе някога, помисли си Римиел.

В този момент един мъж от ложата за специални гости, сред който освен краля седяха също и благородници и висши духовници, се изправи. Той имаше лукава физиономия и бе облечен в златоткани одежди, а на ръката си носеше скъп пръстен. Римиел изтръпна, когато позна изработката на черните елфи, и веднага разбра, че това е търговец, който има връзка с орките от Иррхас-Аббат.

— Достойно сражение, воини — рече търговецът, — ала не мога да не отбележа, че хората вероятно ще си тръгнат разочаровани, ако не видят в битка един от най-великите бойци, които континентът е виждал, сияйния вампир Римиел, сразителя на дяволското чедо.

Вампирът се напрегна, а Алтира стисна предупредително ръката му. Това бе клопка.

Тълпата наоколо завика одобрително в очакване да види вампира в сражение. Кралят се намръщи.

— Бих се изправил срещу Римиел — отвърна спокойно Мюлер, — ала не и след цял ден сражения.

— Умората ти едва ли ще е проблем за някого с церителските умения на лейди Алтира — отвърна търговецът с меден глас.

— Да беше се намесила тогава преди финала — каза ядно Венсан, — тогава щях да имам шанс да спечеля и лично да се изправя срещу Римиел.

— Трябва да се научиш да губиш — сряза го Мюлер, — аз съм шампионът и ако някой ще се бори със сияйния, това ще бъда аз.

Римиел сви устни. Който и да бе този търговец, знаеше какво прави. Сега хората бяха настръхнали за сражение, а отделните агитки сред подкрепящите се настроиха едни срещу други. Самите Мюлер и Венсан, демонстрирали допреди миг приятелство, сега изглеждаха готови да се хвърлят един върху друг.

Вампирът се обърна към Алтира, като й прошепна:

— Довери ми се — а след това се изправи на крака.

— Лейди Алтира ще изцери и двама ви. Вие сте достойни воини с невероятно майсторство, което рядко съм виждал през вековете си живот на Тарр. Бих искал да се изправя срещу двама ви едновременно.

Тълпата се разшумя. Повечето хора изглеждаха развълнувани от перспективата, но крал Балдуин се намръщи още повече. Римиел усети опасенията му, че всемогъщият вампир ще унизи и двамата му най-отбрани воини.

Той обаче имаше съвсем други планове.

— С радост ще използвам магията си, за да може да покажете най-доброто от себе си — изправи се и Алтира.

Рицарят и мускетарят приближиха магьосницата и тя произнесе магическа дума, след което от дланите й бликна светлина, която покри бойците. Римиел забеляза как изправят рамене, забравили всяка умора и кимна одобрително на съпругата си. Тя му отвърна с поглед, който можеше да означава само: „Дано знаеш какво правиш“.

След това Римиел излетя във въздуха и кацна бавно на терена, като изтегли дългия си меч.

— За мен е чест, господа — каза той и подкани със свободната си ръка противниците си да го нападнат.

Венсан не чака втора покана и се спусна с шпага напред, бърз като мълния, а Мюлер изчака Римиел да блокира и тогава нападна, размахал меча си. Вампирът знаеше какво трябва да направи, но то бе изключително трудно. Не можеше просто да повали противниците си, тъй като щеше да унижи воините на краля пред самия него и поданиците му. Ако пък бъдеше победен, щеше да се покаже слаб и да загуби обаянието, което имаше сред населението. Затова той реши да направи нещо, което бе възможно само заради годините му тренировки с Алтиарин. Някогашният елф на мрака бе най-изкусният воин, когото познаваше и бе отделил много време, за да го превърне в съвършен боец.

А Римиел бе добър ученик.

През цялото време той ловко манипулираше Венсан и Мюлер, като създаде впечатлението за изключително оспорвана битка. Публиката изпадна в екстаз от скоковете му, но също така и от умението на дръзкия мускетар и внушителната сила на рицаря, които вампирът умело подчерта, като няколко пъти театрално отстъпи пред атаките им. Когато обаче забеляза, че противниците му се задъхват, той умело скочи пред Венсан и вдигна огромния си меч така, че острието му застина на сантиметри от гърлото както на мускетаря, така и на застаналия от другата страна Мюлер. В същото време позволи техните оръжия да докоснат стомаха му.

Тримата застинаха, разбирайки, че битката е свършила за всеки от тях, а миг по-късно тълпата изригна в гръмки аплодисменти. С крайчеца на окото си Римиел видя как широка усмивка е озарила лицето на крал Балдуин, който ръкопляскаше най-бурно от всички. Търговецът, който бе предизвикал сражението, изглеждаше, все едно е сдъвкал лимон.

За сметка на това Венсан целият грееше. Той хвърли шпагата и се спусна към красиво момиче с руси къдрици, което го чакаше в официалната ложа, и го целуна звучно по устните, а аплодисментите станаха още по-оглушителни.

Мюлер прибра меча, свали шлема си и се поклони на публиката, след което прошепна на Римиел:

— Можеш да заблудиш мускетарчето, но не и мен. Голям театър направи, вампире.

Римиел го погледна невинно, след което излетя във въздуха през възторжените викове на тълпата и кацна до Алтира.

— Много, много добро — каза магьосницата.

Двамата се целунаха и предизвикаха още по-шумни аплодисменти от всички наоколо, с изключение на търговеца, който сякаш бе потънал вдън земя.

Когато откъсна устни от любимата си. Римиел погледна към краля, който му кимна одобрително.

Вампирът се изпълни с оптимизъм за предстоящата аудиенция.

Глава седма

— Стига — прошепна Таерин, — пусни ме долу.

— Глупости — отвърна Казарада. Бяха минали няколко часа от съдбоносната им среща с Легион. Тамарай бе тичал редом с нея, без да се оплаче и без да забавя ход въпреки дъжда и рядката кал, в които краката им затъваха. Елфите по принцип бяха държелива раса, а Тамарай бе по-здрав от повечето, кален от живота в морето, където бе изградил висок праг на издръжливост на физически изпитания.

Въпреки това силите му привършваха. Цял ден бяха бягали от отвратителното същество, като на два пъти го бяха убили отново, но без резултат. Получаваха не повече от минута покой, след което то отново се завръщаше, а ужасяващата усмивка никога не напускаше безобразното му, одрано лице. Това бе голем на плътта, бе ги предупредил Таерин. Древна, ужасна магия от най-старите гримоари, сред заклинанията, които елфите на мрака бяха научили от Ми-Го. И сега, когато един от тях се бе завърнал, тя бе изречена. Легион носеше в себе си живота на воините, избити на арената, и трябваше да бъде убит толкова пъти, колкото души са загинали там — неизброимо множество, една невъзможна задача. Казарада усещаше, че всеки следващ сблъсък със съществото можеше да е последен. Попаднеше ли в огромните му възлести ръце, нямаше да се измъкне жива.

А елфите бяха дори по-уязвими от нея. Ранен и изтощен, Таерин имаше само един нож за жертвоприношения — оръжие, съвсем недостатъчно, за да бъде спряно такова чудовище. А Тамарай вече бе останал почти без сили. Равномерният му допреди малко бяг вече бе изпълнен с препъвания, лицето му се бе зачервило, дъхът му излизаше на пресекулки.

— Не можем да избягаме — настоя жрецът.

Това беше вярно. Макар да не бързаше да ги настига. Легион никога не забавяше темпо, а тичаше неуморно подире им. Дори сега, ако погледнеше назад, можеше да види едрото му тяло, което ги приближава. От време на време съществото повтаряше кой е или хриптеше името на Таерин, подир когото очевидно бе изпратено.

Казарада обаче се съмняваше, че ще пощади някого от тях, дори да му оставеше жреца.

А тя не възнамеряваше да го прави.

— Морякът вече няма сили, Казарада — повтори Таерин, — спри. Ще се бием тук.

— Ще умрем тук.

— Така да бъде. Аз съм жрец на Рамакар. Смъртта не ме плаши.

— А трябва. Къде ще отиде душата ти, жрецо, щом Кракена е пуснал пипалата си в етера на боговете?

— Това е моя, а не твоя грижа. Ти дори нямаш душа.

— Заради него е, нали? — попита вампирката. — Не искаш да го оставиш. Не мина и един ден, откакто научихме истината за вас, и вече сте двойка.

— Говориш глупости, Казарада — отвърна Таерин и вампирката усети как ножът опира в гърлото й. Бе свалила булото, което я забавяше, веднага щом слънцето залезе. Не че то можеше да я защити от острието на елфа. И не че можеше да й причини някаква съществена вреда.

— Пусни ме долу — прошепна Таерин.

Казарада спря и притвори очи.

— Хубаво — каза накрая тя, — нека бъде твоето.

Тя остави жреца на земята и се обърна назад. Тамарай ги настигна след няколко минути. Спря и падна на колене, останал без дъх. От устата му потече слюнка.

— Тук ще е последната битка — патетично обяви Таерин и запретна дългите ръкави на робата си, подгизнали от дъжда. Ножът светна заканително на лунна светлина.

Тамарай си пое дълбоко въздух и се изправи, след което изтегли сабята си.

— Не — поклати глава той, — вие трябва да стигнете до Белия двор и да ги предупредите какво става. Аз ще забавя чудовището.

— С колко? — попита Казарада. — Минута, две, пет, десет? Какво значение има? Ще успееш да го убиеш няколко пъти и накрая то ще те смачка. А може да успее и от първия път. Не си в кондиция да се биеш. Няма да спечелиш никакво време. Не след дълго то отново ще е зад нас.

— Какво предлагаш тогава? — попита Тамарай.

— Аз ще го забавя — отвърна Казарада. — Аз съм вампир и силата ми е в пъти по-голяма от вашата. Аз съм равностойна на това същество. Докато приключи с мен, вие ще сте далеч.

— Добра идея, стига да не бях куц — отвърна с горчивина Таерин.

— Освен това аз не жертвам другарите си. Казарада — каза Тамарай, — на това ме научи морето.

— И какво тогава? — попита вампирката с горчивина. — Умираме тук, така ли?

Тамарай не отговори, а се обърна назад, вдигнал сабята си. Легион вече бе достатъчно близо, че да различат капките златиста кръв върху одраното му лице.

— Нека поне е достойно — прошепна Таерин и вдигна кинжала си.

Казарада искаше да му отвърне, че няма да е достойно, а безсмислено, нелепа смърт от ръката на нелепо същество. Но знаеше също, че нямат какво друго да направят. Прастария се бе оказал прекалено могъщ враг, както ги бе предупредил Тамарай, а магията му — твърде силна за тях.

Бяха се провалили в мисията си. Щом Таерин можеше да намери някаква утеха в смъртта, коя бе тя, че да му я отнема?

Легион изплува пред тях, в цялото си отвратително великолепие, едно съвършено андрогенно тяло, покрито с божествена златиста кръв.

— Името ми е Легион — изхриптя изчадието, — защото сме мнозина…

Този път Таерин бе този, който атакува, като хвърли жертвения нож напред тъй изкусно, че острието се заби право между очите на голема. Изчадието рухна на колене, а после падна по очи, разпадайки се във валма от златиста мъгла, от която се носеше сладникаво зловоние.

Кинжалът на жреца тупна на омърсената от кръвта на чудовището трева.

Казарада скочи напред, за да го вземе и върне на черния елф, но ръката на Легион я хвана, преди да може да се отдръпне. Изчадието се бе възстановило много по-бързо от друг път, а хватката му бе желязна дори за вампир.

Казарада изпищя, когато другата ръка я стисна за гърлото. Легион разтвори уста неестествено широко и плътта на одраното му лице се разцепи по средата, разкривайки зъби на поне десет различни същества, след което дръпна главата на вампирката към нея, с явното желание да отхапе черепа й, като сочна ябълка.

Тогава се появи Тамарай. Сабята му проблесна и отсече и двете ръце на съществото. Казарада падна на земята и понечи да ги махне от себе си, но те вече се разпадаха на облаци мъгла. Създанието се бе нанизало само върху острието на светлия елф, за да се разпадне в зловонната мараня, от която изплува след броени секунди.

— Името ми е Легион, защото сме мнозина.

Легион се стрелна към Таерин, без да обръща внимание нито на Казарада, която късаше парчета месо от тялото му, нито на Тамарай, който безрезултатно го мушкаше с дългата си сабя. Всичко наоколо се опръска със златистата кръв на изчадието.

Жрецът отстъпи назад, но изкълченият му крак поддаде и той падна по гръб в тревата.

Легион се извиси над него, протегнал ръце да го разкъса.

Таерин притвори очи.

Това бе краят.

Беше се провалил.

В следващия миг чу тропота на кон и покрай тях профуча фигура със сребърни доспехи и тъмносин плащ. С едно движение непознатият ездач обезглави ужасното същество, което отново се разпадна в облак мараня. В следващия момент се разнесе непознат женски глас, който нареждаше нещо неразбираемо на глас. Писъци на измъчвани души долетяха от неестествената мараня, образувала се в дъжда, а в следващия момент воплите им се превърнаха във викове на облекчение — като духове на мъртъвци, освободени от ужасна участ. Безброй светли петънца се разнесоха във въздуха, а златистата мъгла около тях се разсея.

Таерин отвори очи и видя, че ездачът със сребърните доспехи е елф на мрака с неразгадаемо изражение на лицето. Когато очите му се спряха върху падналия жрец, очите му се свиха презрително.

Таерин веднага разпозна мистериозния им спасител и за миг се запита дали не е било по-добре големът да го бе довършил.

Това бе Алтиарин, изменникът на техния град, черният елф, отишъл в светлината.

— Лорд Алтиарин! — извика Тамарай и ездачът се обърна към него.

— Кой си ти? — попита той. Гласът му бе мелодичен, ала напрегнат и ядосан — сякаш е изненадан твърде неприятно.

— Аз съм Тамарай — представи се светлият елф. — Вие познавате брат ми — Камарай Зеленокосия от Белия двор.

Алтиарин кимна, но не свали меча си.

— Познавам го. А кои са тези? — попита той, като посочи вампирката и падналия елф на мрака.

— Казарада и Таерин — отвърна бързо Тамарай, — не ги убивайте! Те са бегълци от Иррхас-Аббат.

— Не съм сигурна, че той може да ме убие — отвърна надменно вампирката. — Дори да е този, който твърдите, че е.

— Той е — долетя женският глас, произнесъл заклинанието. На лунната светлина се появи силуетът на тъмнокоса жена със спокойно, почти благо изражение на лицето.

— Вие убихте голема — каза Таерин, смаян от силата на жената. Вече се досещаше коя е тя — Лерта, легендарната магьосница, за която се говореше, че е сразила Последния силф, страховития Лихвар от Града на Странните Удоволствия.

— Не точно — отвърна Лерта, — той не може да бъде убит. Това, което направих, бе да освободя душите на хората, контролирани от магьосника, който го е създал. Така той престана да съществува.

Магьосницата погледна първо падналия жрец, а после и вампирката.

— Последният черен елф, когото спасих, ми стана съпруг, а последният вампир — зет. Не ми се вярва и с вас да станем чак толкова близки, но може би няма нужда срещата ни да приключва с кръвопролитие.

— Последният черен елф, спасен от теб, не беше жрец — процеди Алтиарин и насочи коня си към падналия Таерин. — Защо си дошъл тук?

— Значи е вярно — не обърна внимание на въпроса му Таерин. — Наистина си се оженил за човешка жена! Не те ли е срам? Не те ли е гнус?

Алтиарин вдигна меча си.

— Недей! — извика Лерта.

— Ти не ги познаваш, скъпа — отвърна Алтиарин, — благородниците от моя род не са стока, не ще и дума. Но жреците… те имат собствена категория за злост. Чу го.

— За да убиеш него, ще трябва да се биеш с мен — скочи на пътя му Казарада, — полека, господарю елф. Носим важни новини.

— Това е вярно — бързо каза Тамарай, — не го убивай, лорд Алтиарин!

Алтиарин погледна с изненада към светлия елф.

— Камарай е мой добър приятел — отвърна той. — Щом си негов брат, ще се доверя на съвета ти. Но на този — посочи с меча си към Таерин, — на този нямам никакво доверие. И при най-малкото провинение ще го накарам да замълчи завинаги.

Таерин се изправи на крака и започна да сипе огън и жупел по благородника.

— Убий ме още сега, защото не искам дори да дишам въздуха около теб! Ти предаде своя народ! Ти предаде своя бог! Предател! Изменник!

— Таерине — обърна се към него Казарада, — млъкни!

— Няма! — изкрещя още по-силно жрецът. — Ти и твоята държанка убихте великия Последен силф…

— Колко му е да убием и теб — присмехулно отвърна Алтиарин.

Таерин изпадна в ярост, посочи с пръст Алтиарин и изрече магическа дума. Още докато я изговаряше, чу как Лерта произнася нещо и пред него се образува магически щит. Оказа се обаче съвършено ненужен, тъй като заклинанието, произнесено от жреца, не доведе до никакъв резултат.

Той остана с насочен пръст към Алтиарин, който прибра меча си и погледна към Тамарай и Казарада.

— Мога ли да разчитам, че ще държите този луд под контрол?

— Той е ранен и объркан, лорд Алтиарин — отвърна Тамарай. По неизвестни причини Казарада прихна да се смее.

— Умолявам ви да влезете в положението му — продължи светлият елф, без да й обръща внимание, макар бузите му да поаленяха, — неговият бог е спрял да отговаря на молитвите му.

— Както и нашите — намеси се Лерта, — да разбирам ли, че знаете за какво става дума?

— Разбира се — надменно отвърна Таерин, — но ще го кажа на краля ви, а не пред някаква проста човечка.

Алтиарин реагира толкова бързо, че дори Казарада не можа да направи нищо. В един момент си стоеше на коня, а в следващия се спусна на земята като сянка и удари Таерин през устата с опакото на ръката си.

Жрецът падна като отсечен на земята, а след това плю кръв на тревата.

— Ще се отнасяш към жена ми с уважение — рече спокойно Алтиарин, — иначе ще ти изтръгна сърцето. С лъжица.

— Алтиарине! — ядоса му се Лерта. — Уважението се извоюва, не се дава даром! Не можеш да го съдиш, че е възпитан така!

— Защо с лъжица, господарю елф — запита обаче заинтригувано Казарада, — защо не с меч или може би топор?

— Лъжицата е тъпа — отвърна елфът, — ще боли повече.

Вампирката погледна към Лерта и й намигна.

— Имаш готин мъж.

— Но упорит — отвърна Лерта, след което погледна съчувствено към Алтиарин, — когато го намерих, беше почти толкова невъзможен като теб.

— Не искам да слушам! — избухна Таерин.

— Моля те, млъкни — обади се Тамарай, докато му помагаше да се изправи.

— Чакай — вдигна ръка Лерта и се наведе до падналия жрец, след което докосна с длан крака му. Костта се намести с хрущене, но Таерин отново избухна:

— Човешка магия!

— Да — кимна Лерта и запуши устата му с ръка, за да излекува и раната от удара на Алтиарин. Таерин изсумтя възмутено, но магьосницата вече бе приключила и се насочи към Тамарай, като докосна с ръка челото му.

— Май сме уморени, а — каза тя, докато светлият елф усещаше как го изпълва прилив на сила — как се подредихте така?

— Отговорно е някакво същество, за което се твърди, че е представител на Великата раса Ми-Го — отвърна Казарада, — макар за мен да остава неясно в какво точно се изразява величието й.

Лерта замръзна на място.

— Невъзможно — прошепна Алтиарин, — те са изчезнали от хилядолетия.

— И Тамарай каза така, ама де тоз’ късмет — отговори вампирката.

Лерта остана неподвижна, загледана в нищото.

— Лерта, какво има? — попита разтревожен Алтиарин.

Вълшебницата вдигна очи и го погледна. В погледа й се четеше безкрайна тъга.

— Възможно е, Алтиарин — каза накрая тя, — за съжаление, много е възможно.

Част втора
Апокалипсис

Глава осма

Аудиенцията започна около час след края на турнира, като Мюлер и Венсан се преоблякоха в подходящо за повода облекло и присъстваха в тронната зала на краля като представители респективно на паладините и мускетарите.

Самата зала бе издържана в стила, характеризиращ новата мода в Санпар — с бели плочки, високи прозорци с червени завеси и много злато, разпределено по полилеите, облегалките на столовете, краката на масите.

Освен крал Балдуин присъстваше и неговата съпруга, кралица Маргарет, жена на средна възраст, чиито черти напомняха, че някога е била хубавица. В залата бяха още отец Далимен — представител на духовенството, а също и търговецът, създал толкова главоболия на Римиел по време на фестивала. Той се назова с името Мандас и заяви, че е изпълнителен директор в Гилдията на търговците, каквото и да означаваше това.

Римиел, Алтира и останалите гости насядаха около дълга правоъгълна маса, в чийто край беше кралят. Кралица Маргарет зае мястото от дясната му страна, вляво от себе си кралят покани да седне Алтира. Мюлер и Венсан застанаха един срещу друг: така бяха разположени също и Далимен и Мандас. На стола срещу краля бе мястото на Римиел — като посланик от Гората на Всемайката.

Кралят изнесе кратка встъпителна реч, с която протоколно представи гостите си на останалите събеседници, а след това подкани Римиел да уточни причината, поради която е дошъл.

— Приветствам ви от името на Белия крал, ваше величество — учтиво каза Римиел, като се изправи и стори поклон пред владетеля на хората. — Преди всичко искам да ви поздравя с добре организирания фестивал на бойните изкуства и да изкажа възхищението си от отличната подготовка на армията във вашето кралство. Наистина може да бъдете горд с воините си. Искам да благодаря и лично на търговеца Мандас, че ми предостави възможността да се сражавам с най-добрите от тях и да се уверя лично в уменията им.

Това си бе чисто заяждане от страна на Римиел и крал Балдуин се усмихна леко. Търговецът сви устни, но вампирът не се стараеше да го превърне в съюзник — скъпоценностите от Иррхас-Аббат ясно издаваха накъде клони лоялността му. Мюлер обаче също се бе ухилил одобрително, а Венсан така и не бе разбрал целия маскарад с показния дуел и грееше от похвалата на вампира. Лицата на кралица Маргарет и отец Далимен останаха неразгадаеми.

— Удоволствието да наблюдавам такова представление на виртуози в боя бе изцяло мое — отвърна накрая Мандас. Алтира не изпускаше от очи търговеца и погледна предупредително към съпруга си. Този човек е хитър и не бива да се подценява, гласеше неизказаното й послание.

Римиел се поклони към търговеца, след което продължи:

— Иска ми се да идвах при вас с по-добри вести, ала, уви, нося предупреждение за война. Мълвата, която се носи от уста на уста из целия Тарр, твърди, че огромни пълчища орки и тролове — представители на най-свирепите раси от недрата на Ледената планина — се насочват към Иррхас-Аббат. Града на Странните Удоволствия, а обитателите му са подготвени за рат. Самият аз отлетях като съгледвач над планината и видях цели племена от тях да се спускат към обиталището на черните елфи.

— И откъде знаете, че не става дума за вражда между подземните раси и обитателите на Иррхас-Аббат? — попита Мюлер. — В крайна сметка черните елфи са известни с това, че често взимат роби от тези народи.

— Няма никакви свидетелства за въоръжен конфликт между орките и елфите на мрака — отвърна Римиел — сведенията ни са недвусмислени. Чудовищата от подземието излизат, за да се врекат във вярност на Черния крал.

— С какво обаче това касае нас? — попита Мандас с неприятния си глас.

— Ние сме уверени — каза Римиел, — че силите на мрака се готвят за война срещу всички ни.

— Смели думи от един вампир — намеси се отец Далимен.

— Всички знаем, че лорд Римиел днес ходи в светлината — прекъсна го Венсан, — каквито и грехове да е имал в миналото, те не надвишават тези на Църквата, отче.

Лицето на духовника пламна, но кралят вдигна ръка.

— Не е сега моментът да се ровим в стари вражди. Въпросът, поставен от отеца, обаче е на място. Защо смятате, че това обединение ще доведе до война? Възможно е да става дума за консолидация на расите от другата страна на Ледените Хребети.

— Ако позволите да отговоря — намеси се Алтира.

Разрешение й даде кралица Маргарет, която кимна, без да казва нищо.

— Черните елфи са известни със своята нетърпимост към останалите живи същества на континента. Те не биха понесли присъствието на орки и тролове в Иррхас-Аббат, ако не се готвят за нещо голямо, каквото би било завоеванието на останалите държави в континента.

— Всичко това са само спекулации — разпери ръце Мандас. — Къде е конкретното доказателство, че идва война?

— От няколко седмици нашата богиня, великата Всемайка, не отговаря на молитвите ни — рече Алтира. — Заклинанията, използвани от жреците ни, вече нямат никаква сила. Единствено магьосници с вродено умение, като мен и моята майка, все още могат да използват мистичното изкуство. Отец Далимен, знам, че вие не споделяте нашите убеждения за божествената природа на майката на Томан и ролята на магията в обществото, но вярвам, че бихте се съгласили, че такова развитие на ситуацията е изключително тревожно.

Отец Далимен бе застанал вдървен на стола си, след което поклати глава.

— Вие сте права, че не споделям вашите убеждения — отвърна накрая той, — ала трябва да призная, че в нашите манастири наблюдаваме сходен феномен. Изчезнало е чувството за спокойствие в храмовете ни. Чудодейни мощи и извори, които досега са дарявали изцеление, вече не носят покой на болните. Нещо не е наред.

— Значи проблемът не е само в мен — обади се Мюлер, — всяка вечер ходя на параклис и доскоро това винаги ме успокояваше, но в последно време чувствам, че Божия дом е някак… празен.

— Чувства и усещания! — повиши глас Мандас. — Това ли са солидните доказателства за военна агресия? Извинете, но говорите пълни нелепици! Мислех, че времената, в които решения са взимани заради шестото чувство на духовенството, са останали безвъзвратно в миналото!

— Съгласна съм с Мандас — кимна кралица Маргарет, — не смятам, че информацията е достатъчна, за да оправдае опасенията ви за военна агресия.

Крал Балдуин не каза нищо, а погледна очаквателно към Венсан.

Мускетарят потърка брадичката си.

— Аз самият не вярвам в боговете — призна си той и с това си спечели враждебните погледи на Мюлер и Далимен, — вярвам обаче в лорд Римиел и силите на неговата съпруга. Ако казват, че нещо не е наред, то значи не е наред. Не казвам, че става дума за свръхестествено явление, но и не смятам, че трябва да отхвърлим с лека ръка предупрежденията на вампира.

— И какво, ако мистичните ви сили не работят? — не се предаде Мандас. — Ами ако ви кажа, че черните елфи имат същите проблеми?

В залата настъпи мълчание. Крал Балдуин погледна любопитно към търговеца.

— Какво искаш да кажеш?

— Моята Гилдия търгува с орки от Ледената планина — призна си Мандас, — те ни носят скъпи предмети на изгодни цени.

— И несъмнено искат информация — присви очи Алтира. — Продавате се леко на черните елфи.

— Аз съм търговец и работата ми е да продавам — сряза я Мандас, — но мисълта ми е в друго. Слуховете нашепват, че жреците на черните елфи имат проблем, сходен с вашия. Техният бог Рамакар, не отвръща на молитвите им. Това означава, че едва ли вашите проблеми с Томан и Всемайката са плод на някакъв заговор. Най-вероятно става дума за някаква аномалия, която ще отмине с времето.

Римиел отвори уста да отговори, а след това я затвори. Информацията, че жреците на Рамакар също имат проблеми с призоваването на божествените сили, го наведе към мисъл, която хрумна и на внезапно пребледнялата Алтира.

— Моля ви, лорд Римиел — каза крал Балдуин, — усещам, че нещо ви измъчва. Кажете!

Вампирът сви юмруци, а после ги разпусна.

— Колко от вас са запознати с легендата за Кракена, врагът на боговете? — попита той.

— Аз — отвърна тихо отец Далимен.

— Аз — кимна Мюлер.

Кралят и кралицата само кимнаха, но Венсан се огледа неразбиращо.

— Кракен? Това не е ли голям морски октопод? — попита мускетарят.

— Според легендата — започна Алтира — животното от морските дълбини е кръстено така заради приликата си с легендарния Кракен от отвъдното, страховито същество на Хаоса и пустотата, което Рамакар в древни времена отблъснал. Митът твърди, че тази битка покварила бога на войната и го накарала да се обърне срещу брат си Томан и родната си майка.

— Митове, легенди, предания — излая Мандас, — това е единственото, което чух от този разговор. Няма ли нещо конкретно, или оставаме в сферата на догадките?

— Вие не сте се срещал с Пилигримите на Тъмното Начало — отвърна Римиел и погледна търговеца право в очите, — историите за Кракена не са митове и легенди. Той е истински, такива са и слугите му.

— И така да е, какво от това? — не се предаде Мандас. — Хайде стига, всички, които се интересуват поне малко от фолклор, а не само от мода, като нашия приятел Венсан, са чували приказките за страшния октопод, който пържи грешниците в адски огън. Но извинявайте, никой не твърди, че черните елфи са негови поклонници. Те служат на Рамакар. Вие споменахте някакви Пилигрими. Сега ще кажете, че те са организирали съюз на елфите и орките, за да тръгнат на война срещу целия свят? Що за басня?

— Не зная — реши да бъде искрен Римиел. Кралят повдигна вежда, а Мандас се усмихна триумфално.

— Не зная какво точно става — повтори вампирът, — но знам това: Всички големи религии в света губят силата си. Черния крал набира сила. А последния път, когато последователи на Кракена се задействаха, на света се излюпи същество, което едва не го погуби.

— Адската рожба — обади се Венсан, — дори аз съм чувал за нея.

— И какво предлагате? — попита крал Балдуин.

— Ние сме убедени, че кралят на мрака скоро ще изпрати войските си срещу нашата Гора и молим за помощ в отбраната й.

— Значи това било всичко — каза Мандас. — Искате войски за подкрепа във вашия конфликт с черните елфи. Кралят от Иррхас-Аббат си е намерил орки, а вие искате да им се противопоставите с хора. Доста плитко. Това е абсурдно, владетелю, не може да приемете да участвате в такава авантюра.

— Не можем да си позволим да останем безразлични, когато е нападнато самото Сътворение — рече Далимен. — Аз смятам, че трябва да помогнем на елфите на светлината.

Мюлер изръмжа одобрително, а Венсан каза:

— Аз не вярвам в богове, но ако лорд Римиел и народът на елфите имат нужда от помощ, смятам, че е редно да помогнем.

Крал Балдуин се обърна към съпругата си.

— Аз вярвам в думите на лорд Римиел — заяви кралица Маргарет — и точно затова съм против да изпращаме войски на елфите. Тази заплаха може да се стовари и върху нас. Каква е гаранцията, че Черния крал няма да излее ордите си от Ледената планина към нашето владение? Особено сега, след като научих, че вашата Гилдия търгува с тях, Мандас. Предлагам на елфите да дойдат тук, в Санпар. Нищо няма да премине през крепостните ни стени, нито елф, нито орк. Няма по-сигурно място на целия свят.

— Какво ще речете на това предложение? — попита Балдуин.

— Елфите не могат да оставят Гората си — тихо отвърна Алтира, — за тях това е равносилно на гибел.

— Тогава нека я посрещнат — изграчи Мандас.

— Прекали — погледна го остро кралят и търговецът се сви под погледа му.

— Ето какво ще направим — продължи владетелят, — подобно на съпругата си, аз смятам, че има истина в думите на лорд Римиел и лейди Алтира. Не съм толкова надменен, че да обърна гръб и на съветите на паладините и духовенството. Споделям и чисто човешката загриженост към елфите на светлината, изразена от мускетаря Венсан. Не мога обаче и да оставя земите си незащитени пред опасност, въпреки възможността, както отбеляза Мандас, в крайна сметка тя да се окаже имагинерна.

В тронната зала настъпи мълчание. Кралят поглади брадата си и заключи:

— Ще се съобразя с чувството на привързаност, което елфите изпитват към своите гори и ще им пратя петстотин рицари, предвождани от Мюлер, и петстотин мускетари, предвождани от граф Венсан, на помощ. Знам, че ви звучи малко, но ви уверявам, че те са професионални воини, изключително изкусни с оръжието и верни другари на бойното поле. Те ще останат с вас месец, през който ще проверим дали има сигнал за военни действия. Ако това е така, ще ви помогнат в битката с Черния крал. Останалите ми воини обаче ще трябва да обезопасят самата столица. В крайна сметка, имам отговорност и пред своя народ.

С тези думи Балдуин се изправи, в знак, че аудиенцията е привършила. Венсан изглеждаше развълнуван от назначението, а на лицето на Мюлер се изписа мрачна решителност. Римиел благодари механично на владетеля, използвайки протоколните за такива случаи думи, но в същото време можеше да мисли само за едно — че е спечелил едва хиляда воини срещу безчислените пълчища, събрани от Черния крал, и елитните убийци на собствения му народ, чиито умения далеч надхвърляха това на обикновените смъртни.

С няколко думи, кралят бе обрекъл Гората на Всемайката.

Глава девета

След като бе усетила немъртвото същество. Лерта бе използвала магия, за да придвижи себе си и Алтиарин до мястото, от което чувстваше присъствието му. През столетието, изкарано като жрица на Всемайката, вълшебницата бе успяла да се свърже със съзнанието на богинята, макар то да не бе такова, каквото си го представяха хората. Лерта бе получила по-пълно разбиране за природата, за живота в Гората на Всемайката и отвъд нея, за начина, по който мислят и чувстват различните живи същества — животните, но също и растенията, колкото и чужди да бяха те за човека. Въпреки това магьосницата не бе изгубила своите умения във вродената й магия, а напротив — бе се усъвършенствала в мистичното изкуство, стигайки най-високото стъпало в овладяването му — фина манипулация на реалността, при която се постига изкривяване на времето и пространството. Лерта никога не злоупотреби с тази си сила и дори избягваше да я използва, тъй като по този начин рискуваше да наруши деликатния баланс на Сътворението. Сега обаче, когато някой грубо се бе намесил в реда на живота и смъртта, призовавайки адско изчадие, погълнало в себе си безброй мъртви души, Лерта бе действала с всичките си сили и така пристигна със съпруга си тъкмо навреме, за да спаси бягащите елфи и вампирката от голема Легион. Още докато го правеше магьосницата се досети, че не това е истинският й враг. Той бе само инструмент, а в някаква степен и жертва на същинския и противник, притежателя на причудливия и лукав интелект, който бе усетила по-рано. Сега, след като чу думите на Казарада, Лерта бе разбрала всичко — защо боговете не отговарят на молитвите на своите последователи, как сразеното от нея и съпруга й чудовище се е появило на белия свят и какви точно са намеренията на Черния крал.

За момента вълшебницата не бе готова да разкрие истината пред останалите, дори и пред Алтиарин, тъй като това означаваше да се върне много назад в миналото си, в черните дни след смъртта на майка й, когато дори тя се бе изкушила от пътеките на мрака и отдавна забравените тайни, към които водеха те. Мнозина, срещали Лерта, се изумяваха от нейната свръхестествена доброта. Самата тя знаеше, че сред тях е и любимият й елф на мрака. Те обаче не знаеха, че тя цени и обича живота именно защото е била на ръба на най-голямото престъпление и се бе извърнала от него в последния момент, след като бе схванала какво всъщност се кани да направи. За огромно съжаление Черния крал очевидно бе продължил оттам, докъдето бе стигнала тя. Само това можеше да обясни присъствието на представител на Великата раса Ми-Го в земите на Тарр подир толкова много хилядолетия.

Сега Лерта бързаше обратно към Горите на Всемайката, като едновременно бе нетърпелива да сподели откритията си с Белия крал и в същото време се страхуваше как ще реагират другите, когато истината за нея излезе наяве. Тя яздеше коня зад Алтиарин и отново мърмореше думите на заклинанието, което изкривяваше времето и пространството около нея и спътниците им.

Самите те я озадачаваха, тъй като бяха странна компания, по-странна дори от групата, в която бе участвала по пътя си към Водопада на Зората. Мрачният елф Таерин бе очевидно фанатик на Рамакар, което бе изключително тъжно. Пълен с агресия и омраза, която насочваше и към самия себе си, той всъщност имаше огромна магическа сила, която можеше да развие — Лерта бе усетила това само с докосване. Не бе учудена, че никой в Иррхас-Аббат не я е установил. Таерин имаше дарбата на лечител, но тя не се бе проявила заради догмите на Рамакар, втълпявани му от ранно детство.

Тамарай, неговият спътник, и бе познат по име от приятеля им Камарай. Рицарят на елфите бе споделил, че брат му е напуснал Гората на Всемайката поради някаква мъка, която го терзае, ала не бе пожелал да сподели каква точно. Лерта обаче бе сигурна, че той не би се върнал в Гората току-тъй, без причина. Освен това вълшебницата бе озадачена от проявите на загриженост, които Тамарай проявяваше към жреца на тъмата. Светлият елф се опитваше да бъде сдържан, но Лерта се бе научила да разчита емоциите на другите от малко.

Замислена над проблема, тя внезапно намери отговора на загадката и премигна невярващо. Такъв развой на събитията бе неочакван и я притесни не на шега. Лерта не страдаше от предразсъдъци и презираше консервативните религиозни догми, осъждащи подобни отношения, но се притесняваше от това, че видимо добродушен елф като Тамарай е привлечен от почти побъркания жрец на Рамакар. Сега тя си обясни и изпепеляващата ярост, която Таерин демонстрираше към света. Може би трябваше да опита да помогне на тези двамата, но деликатно. Лерта си даде сметка, че тази задача ще е дори по-трудна от изцерението на Алтиарин в Ледената планина или освобождението на Римиел от Лихваря. Ала чародейката не бе от тези, които оставят другите в беда.

Казарада пък бе енигма. Всяко нейно движение, всяко изражение на лицето, начинът, по който говореше, издаваха увереност и преданост към пътя на агресията. Това бе жена, свикнала да получава това, което иска, и приемаща леко превратностите на живота. Вероятно затова бе избрала да стане и вампир.

Лерта не разбираше каква отговорност може да изпитва такова същество към двама объркани елфи и дори към съдбата на света. Казарада изглеждаше от този тип индивиди, които първо гледат да оцелеят, а после се грижат за останалите, ако изобщо стигнат дотам.

А може би я преценявам погрешно, помисли си Лерта. Със сигурност вампирката трябваше да бъде наблюдавана.

Проблем оставаше и самият Алтиарин. Тя чувстваше, че тялото на любимия й е напрегнато, а в ума му бушуват мрачни мисли. Мъжът й бе изминал дълъг път, откакто го завари окървавен в Планината на Ледените Хребети, почти разкъсан от ноктите на отвратителния снежен човек. Той вече не хранеше омраза към света и се бе разделил с повечето от старите си убеждения. В ума му обаче ненавистта към жреците на неговия народ бе дълбоко вкоренена — те бяха отнели първата му любов, бяха го преследвали десетилетия наред. За него нямаше да е лесно да приеме Таерин, а самият жрец не го улесняваше с невъздържания си език.

Ала всички тези проблеми бледнееха пред това, което бе научила тази вечер. Прастария се бе завърнал, донякъде и по нейна вина, и се бе превърнал в оръжието, с което Черния крал можеше да надмине и най-смелите си мечти. Този нечестив съюз трябваше да бъде спрян — иначе над целия свят щеше да се спусне вечна тъма…

* * *

Групата от четирима ездачи, яхнали два коня, и крачещата неуморно напред вампирка пристигна във владенията на елфите призори. Лерта бе създала магическо було, подобно на нематериална дреха, което покри Казарада от глава до пети, за да я предпази от смъртоносните за вида й слънчеви лъчи. Докато яздеха, сърцето на Лерта се сви. Чувството за покой и наслада, което обхващаше пристъпилите в тази гора, вече го нямаше. Магията на Всемайката си бе отишла, а това, което се задаваше вместо нея, надхвърляше и най-лошите кошмари на светлите елфи. Всъщност — и на черните.

— Това, значи — каза Таерин, — е вашето владение.

Жрецът бе сдържал езика си по време на пътуването и дори бе задрямал на коня пред останалия буден Тамарай, но сега вече, на свежа глава, се канеше да сподели с останалите своите мисли за Гората на Всемайката.

— Изключително провинциално — продължи черният жрец, — не мога да повярвам, че наистина живеете по дърветата. Според учените на Иррхас-Аббат това е било характерно за най-примитивните същества на континента, съществували много преди боговете да осъзнаят същността си и да насочат развитието им към познатите раси.

— Живея тук от столетие — отговори Алтиарин — и установих, че това място определено е за предпочитане пред угнетителните твърдини, в които сте се укрепили.

— Говориш все едно си един от тях — погледна го враждебно Таерин, — но всъщност си изменник.

— Бях един от вас — възрази Алтиарин, — а изменници сте само и единствено вие. Извращение с народа на елфите, подигравка пред лицето на боговете.

Таерин поаленя от ярост и понечи да каже нещо, когато се обади Тамарай:

— За момента това място е убежище от пипалата на Прастария, Таерине. Разбирам неодобрението ти към нашите обичаи, но сигурен ли си, че в момента би предпочел да бъдеш в Иррхас-Аббат?

Жрецът замлъкна и стисна зъби.

— Като цяло, всички вие говорите прекалено много — обади се Казарада, — и то за неща, които нямат пряко отношение към проблемите ни. На кои елфи им били по-хубави къщите, на кого му били по-праведни обичаите. Пълни глупости и излишни приказки, като че някой ви плаща всеки път, когато си отворите устата.

Елфите се почувстваха глупаво, а Лерта леко се подсмихна. Тази Казарада си я биваше и постигна с няколко изречения това, което щеше да отнеме на самата нея дълги увещания. Конниците наистина млъкнаха.

Не след дълго през дърветата се показаха физиономиите на елфи. Повечето от тях бяха облечени в брони, обвити в бръшлян — знак, че се подготвят за приближаващи военни действия. Лицата им се смръщиха при вида на жреца на Иррхас-Аббат и забулената в черно жена, но повечето прецениха, че става дума за пленници, и не им обърнаха внимание.

Не така обаче стоеше въпросът с рицар, който се появи на бял еднорог. Доспехите му сияеха на слънцето, а странната му зелена коса се вееше от приятния есенен бриз.

— Тамарай! — извика новодошлият.

Лицето на русия светъл елф се изкриви от усмивка.

— Братко! — отвърна той.

Камарай насочи коня си към тях и след като поздрави Алтиарин и Лерта, стисна ръката на брат си.

— Не сме се виждали от много години — каза той, — от прекалено много.

— Но ето че съдбата ни среща отново — отвърна Тамарай, — радвам се да те видя.

— А пък аз не — обади се кисело Таерин, който се бе свил зад гривата на коня.

— Кой е този? — намръщи се Камарай. — Пленник?

— Бежанец — отвърна Тамарай, — от Иррхас-Аббат.

— Как? — не разбра рицарят. — Нима има още някой, извърнал лик от пътищата на войната, изповядвани от Рамакар?

Тамарай направи гримаса, предугадил водопада от думи, който изригна от устата на Таерин.

— Никога! Не бих предал моя бог! Бягам именно от онези, които го сториха, омразни сили на покварата, почти толкова противни, колкото този обор, който наричате свой дом!

Камарай вдигна уморено длан и обърса челото си.

— Плюеш, когато говориш — каза накрая рицарят, след което се обърна към Алтиарин и Лерта: — Откога приемаме бежанци от Иррхас-Аббат?

— Ако знаеше за какво става дума, нямаше да питаш, зеленокоско — обади се присмехулно забулената, — някой прави мамба на всички богове и ми се чини, че вашата баятелка тук знае за какво става дума.

— Това е така — въздъхна Лерта, — голяма заплаха е надвиснала над целия свят, Камарай, може би дори по-сериозна, отколкото тази преди век, когато Пилигримите на Тъмното Начало се опитаха да родят Адската рожба в нашето ниво на съществуване. Ала не бих искала да я обсъждам, преди да се съберем всички; разказът ми касае събития, към които не бих желала да се връщам излишно често.

— Каквото и да е станало, имаш моята подкрепа — каза тихо Алтиарин и я прегърна нежно.

След това насочи погледа си към Таерин.

— Същото обаче не важи за така наречените бежанци. Казарада е вампир и като че ли с нея може да се общува, но Таерин е жрец на Рамакар и не заслужава абсолютно никакво доверие. Предлагам да го отведем в Хралупите на Усамотението, където държим блуждаещите скитници, дошли със зла умисъл в нашите гори.

— Но това е затвор — каза Тамарай, — той идва като бежанец, а не като престъпник.

— Чу думите му, братко — каза Камарай, — струва ми се, че лорд Алтиарин е прав. Хралупите на Усамотението могат да звучат и като жестока присъда, но спомни си, че на госта ще му бъде толкова удобно, колкото позволяват обстоятелствата. Нещо, което самият той едва ли би дарил на нас, ако попаднем в Иррхас-Аббат.

— Значи искате да ме хвърлите в зандана си — процеди Таерин с горчивина, — задето дойдох да ви предупредя. Едва ли е трябвало да очаквам нещо различно от народ на изменници.

— Полека с обидите, жрецо — изръмжа Алтиарин, — ако ролите ни бяха разменени, вече щяхме да сме на арената, вероятно за да захраним с душите си създаването на някакво ново изчадие.

— И така щеше да ви се полага, задето следвате слабохарактерните си и малоумни божества — излая в отговор Таерин.

— Алтиарин, недей — каза предупредително Лерта, когато мъжът й посегна към меча на кръста си.

— Добре де, то се е видяло, че ще го водите в тия хралупи — въздъхна Казарада и театрално вдигна ръце, — ще отида с него, за да не е самичък. Става ли така?

Алтиарин и Камарай закимаха.

— Разумно предложение — каза зеленокосият рицар.

— Не — поклати глава Тамарай, — това е безчестие. Никога Гората на Всемайката не е посрещала бегълци по такъв начин и няма да го направи и сега. Камарай, като твой брат аз имам право на дял от дома ни и го предлагам за нашите гости.

Таерин замръзна и се обърна към светлия елф с изопнато лице.

— Ако предложението ти е свързано с разговора, който водихме с вампирката, забрави. Никога не бих се принизил по такъв начин.

Лицето на Тамарай пламна, а Алтиарин добави:

— Помисли си внимателно. Той е жрец на Рамакар, пепелянка, която би ухапала подадената ръка. Ако го приемете в дома си, той може да се опита да ви убие при първия удобен случай.

— Затова ли спрях, когато Легион го застигна? — изграчи обиден Таерин. — Ако исках Тамарай да е мъртъв, вече щеше да е така, не се съмнявай, изменнико. Ще уважа неговото гостоприемство дори и само защото заповедите на моя бог са такива.

— Значи отиваме в дома на зеленокосия — обади се забулената и килна закачулената си глава към Камарай. — Това може да се окаже интересно.

Камарай се размърда неспокойно.

— Не може ли обаче да решаваме тия неща по-бързо? — продължи вампирката. — Не е истина колко време губите в приказки!

— Добре тогава — въздъхна Алтиарин, — Камарай, Тамарай, ако наистина сте съгласни, може да приютите така наречените бежанци в дома си. Но…

Алтиарин погледна Таерин и гласът му стана студен като лед:

— Ако вдигнеш оръжие срещу тези хора, жрецо, ще те убия бавно, така както би го направил истински благородник от Иррхас-Аббат.

Лицето на жреца побеля.

— Дано не се стига дотам — въздъхна Камарай и погледна брат си. — Надявам се, знаеш какво правиш.

— Спокойно — заключи разговора Лерта, — нещата накрая ще се наредят. И то така, както най-малко ги очаквате.

Таерин сви устни, а Тамарай погледна надолу.

Алтиарин и Камарай изглеждаха по-скоро объркани. Казарада само се изсмя.

Глава десета

Домът на Камарай бе широко кафеникаво дърво, в чиито огромни хралупи бе издълбано жилище по такъв уникален начин, че то оставаше живо. Стаите бяха светли и уютни, с множество дивани и столове, на които гостите можеха да отпочинат.

— Макар да идваш по неприятен повод, се радвам, че отново си вкъщи, братко — каза зеленокосият рицар на Тамарай, който оглеждаше дома си с погледа на човек, намерил нещо отдавна изгубено и несигурен дали това е за добро, или не.

— Аз също се радвам да те видя, Камарай — каза русият елф, — липсваше ми, братко.

— А на мен нищо тук не би ми липсвало — високомерно каза Таерин, докато оглеждаше обстановката с присвити очи.

Той се бе загърнал плътно с все още влажната си от снощния дъжд пелерина и дори бе спуснал качулката си. Заради слънцето, което блестеше в прозорците, Казарада бе принудена да наметне було, което Лерта й намери при пристигането, като заместител на предпазната магия. Вместо да се оплаква обаче, тя спокойно се метна на един диван.

— Тук не е никак лошо — отбеляза, — приятно местенце си имаш, Тамарай. Със сигурност по-уютна от каютата на джуджешки кораб.

— Какво огромно постижение — вметна Таерин, — къде са ви слугите?

— В Гората на Всемайката нямаме слуги — отвърна Камарай, — всеки се оправя сам и според възможностите си.

— Какво варварство — отвърна жрецът, — искам стая, в която да не бъда безпокоен. Надявам се това няма да бъде прекомерно трудно за един, хм, благородник.

Камарай с радост упъти жреца към далечно помещение в най-сенчестата част на дома и с облекчение затвори вратата зад гърба му.

След това се обърна към Тамарай.

— Надявам се знаеш какво правиш, като домъкна този в дома ни.

— Мисля, че е добронамерен, доколкото му позволяват убежденията — отвърна морякът.

— Явно не позволяват много — каза Камарай.

Казарада се изсмя от коридора.

— Не е това, зеленокоско. Други са мотивите на братчето ти, други…

— Млъкни! — избухна Тамарай. — Разбрахме се, че това не ти влиза в работата!

— Хубаво тогава — отвърна вампирката, — троши си главата с остри камъни, ха-ха.

— Камарай… — отвори уста морякът, но зеленокосият рицар поклати глава.

— Не казвай нищо, Там. Искам само да те питам, да не си луд?

— Моля те, Кам — отвърна Тамарай и вдигна ръка, — поне от теб очаквах разбиране.

— Знам защо напусна, Там, и както тогава, така и сега мисля, че грешеше. Ти си, който си и никой няма право да те съди. Но този вътре… — рицарят посочи с палец вратата зад гърба си — никога няма да откликне на чувствата ти, все едно как е роден. Душата му е отровена от ученията на Рамакар. След толкова години самобичуване просто ще се довършиш.

— Вижте какво — ядоса се Тамарай, — и двамата с вампирката правите догадки, които изобщо не са верни. Спасих този жрец, защото така повелява честта ми, и това е всичко. Знам очакванията на народа на елфите и не бих им се присмял, особено по този начин. Скоро жрецът ще каже съображенията си пред Белия крал…

— И какво, Там? Ще се върне в Иррхас-Аббат? — попита Камарай. — Как ще стане?

— Не зная! — извика морякът. — И не ме интересува! Ще му се намери някакъв дом! Така или иначе скоро всичко приключва! А сега, ако не е проблем, аз също искам да остана сам!

— Братко, извинявай… — вдигна ръце Камарай, но Тамарай вече се бе изстрелял към една от вратите на стаите, която затръшна зад гърба си.

— Насади се на пачи яйца — обади се Казарада от дивана си.

Рицарят я погледна, след което се почеса по зелената коса.

— Нещо лошо ли казах? — не разбра той.

— Не бе, то цялата ситуация е скапана по дефиниция. И при мен стана така. Стани вампир, казаха ми окултистите на Рамакар. Ще придобиеш много нови сили и неземна красота, обещаха те. И ето ме сега с двама, отхапани в мозъка, и рицар с такт на трол в магазин за силфически порцелан.

— Имам да патрулирам — накрая отговори Камарай. — Трябва да огледам войниците. Вие си починете, аз си имам работа.

След което се изниза от собствения си дом, а Казарада остана сама на дивана.

— Що ли не си останах просякиня в Кайнам — промърмори си тя под носа.

* * *

Алтиарин се отпусна на креслото в дома си веднага щом напали камината, след което отпи от чашата, която бе напълнил с червено вино.

— Понякога си мисля, че моите едновремешни събратя в Иррхас-Аббат са стигнали дъното — каза той, след като преглътна, — но после те винаги ме опровергават. Днес не бях разочарован. Виждал съм какво ли не през живота си, но Легион беше наистина отвратителна магия.

— Отвратителна магия, но не елфическа — отвърна Лерта и седна в скута му. Алтиарин измърка от удоволствие.

— Искаш да кажеш, че вярваш на историите на жреца за представителя на Великата раса? — попита той. В действителност не му се говореше нито за жреца, нито за Прастария, но дори и тези теми ставаха по-леки в присъствието на любимата му жена.

— Не вярвам, а зная, че са истина — отвърна Лерта, след което целуна любимия си по устните, — но нека не говорим за Прастария сега, позволяваш ли? Не е тема, към която искам да се върна.

— Както кажеш, мила — съгласи се Алтиарин, — но се съмнявам наистина да има жив Ми-Го. Такъв не е виждан от много векове.

— Шшт — прекъсна го Лерта, — да не го споменаваме сега.

— Добре — въздъхна Алтиарин и я прегърна, а тя отпусна глава на гърдите му.

Двамата останаха прегърнати известно време, като отпиваха от виното и говореха за неща, които биха прозвучали несъществено, но съдържаха повече смисъл за тях от разговорите за страховитите заплахи, които несъмнено ги очакваха извън дома им. Не можеха обаче задълго да избягват проблемните теми и накрая се върнаха към това, което изпълваше Алтиарин с безпокойство.

— Този жрец не ми харесва — призна си елфът.

— Не думай — отвърна Лерта, — не бих си и помислила. — Алтиарин неволно се усмихна.

— Той е надменен и жесток, същински представител на расата си. Ако Рамакар все още отговаряше на молитвите му, щеше да е смъртоносен противник.

— Може би — отвърна Лерта, — но божеството, подобно на Всемайката, а както подозирам и на Томан, е замлъкнало. И макар Таерин да вижда в това проклятие, за мен то е шанс за нещо хубаво.

— Няма да се получи, Лерта — поклати глава Алтиарин.

— Виж, истината за Таерин, поне според мен, е малко по-сложна.

— Той е убиец и фанатик. По-просто от това не може да бъде. Нещото, което не мога да разбера, е, защо братът на Камарай го закриля.

— Според мен — започна Лерта — е така, защото го обича. Мисля, че и обратното е вярно, макар Таерин още да не го осъзнава.

— Как така обича? — попита Алтиарин и се намръщи.

— Ами както ние се обичаме — отвърна Лерта, — просто и на двамата им е трудно да го признаят. Забелязах обаче как Тамарай несъзнателно закриля жреца, а и самият Таерин твърде бързо отхвърли всякаква възможност да нарани домакина си.

Алтиарин не отговори, а отпи от виното.

— Хм — каза накрая той, — сигурна ли си в това, което казваш?

— Усетът рядко ме лъже. Той ми подсказа, че ти си различен от останалите елфи на мрака, когато те намерих умиращ насред Ледените Хребети, въпреки предупрежденията на баща ми. Не ме излъга и когато Римиел дойде при нас със заръката да те убие.

Алтиарин отново отпи от виното си.

— Това не ти харесва, нали? — попита Лерта.

— Не — отвърна накрая елфът, — познавах такива и не бяха приятни. Встрани от това жрецът е черен елф, а Тамарай следва светлината. Дори да изпитва подобни чувства, Таерин никога няма да им се поддаде. Най-много да използва другия и да го убие.

— Не мисля, че ще стане така, Алти.

— Ти винаги търсиш доброто — дори когато го няма.

— Винаги го има, Алти.

— Дори в последователите на Рамакар? — погледна я въпросително той. — В жреците?

— Дори в самия Рамакар — отвърна Лерта. — Единствено Кракена е абсолютно зъл и то, защото самото съществуване на битието е чуждо на хаотичното му съзнание. Това го прави по-скоро несъвместим с нашия свят, отколкото съзнателно злонамерен.

— На мен ми се видя доста злонамерен, поне ако съдя по Пилигримите.

— За нас да. За нас той е гибел. Както и Прастария — въздъхна Лерта.

— Пак това, Лерти, какво е станало? — намръщи се Алтиарин.

— Ще ти кажа, Алти, когато съм готова — отговори вълшебницата и поклати глава, — но исках да поговоря за друго. Дай шанс на Таерин.

— Бъркаш за него — сви устни Алтиарин, — но понеже ти имам доверие, ще те послушам. Ако обаче вдигне ръка срещу Камарай или брат му, или срещу когото и да е от Гората, ще го убия.

— Не бих могла да искам нищо повече — отвърна Лерта.

* * *

През следващите няколко дни Тамарай си взе нов меч и броня, след което се записа в рицарския корпус на Белия крал, под командването на брат си. Вкъщи русокосият елф бе подчертано хладен в отношенията си с останалите, а на тренировъчното бойно поле показа стръв и желание за боя, които възхитиха дори опитния му брат.

— Годините на кораба не са ти се отразили зле, братко — похвали го Камарай.

И това наистина бе така. Тамарай бе запазил силите и ловкостта, които трябваше да има един елфически рицар, но бе прибавил към тях рефлекси и лукавство, придобити от живота сред морската шир. Скоро стана ясно, че малцина елфи могат да му се изпречат в битка. Самият Камарай отстъпи пред брат си още първия път, когато кръстоса меча си с неговия, и само лорд Алтиарин, който наглеждаше подготовката на воините, успя да го победи. Но Алтиарин бе воин, чисто умение идваше сякаш от друг свят и се бе изправял срещу същества, за които другите само бяха чували в легендите. Затова не бе срамно, че Тамарай изгуби от него. Някогашният моряк се превърна в любимец на останалите, въпреки десетилетията, които бе изкарал с джуджетата.

Самият той обаче не другаруваше с тях, като влизаше в по-дълги разговори единствено с брат си.

Голямата изненада дойде, когато Казарада пожела да се включи в армията на елфите. Някои от благородниците в Белия двор, като лорд Рисафай, подходиха със скептицизъм към кандидатурата й, но Лерта се застъпи за нея и така вампирката бе приета в бойните редици на Всемайката, като й бе изплетена специална броня, която да не пропуска слънчевите лъчи до кожата й. Калена в гладиаторски битки и обиколила почти целия Тарр, тя се оказа изключително ценен боец и си спечели уважението на останалите и симпатията на Камарай. Той бе решил да я обучава лично, но скоро установи, че вместо това тя преподава различни хватки на него.

— А се имах за добър боец — промърмори Камарай след една схватка, в която тя за пореден път го обезоръжи.

— Добър си, но братовчедите ви от Иррхас-Аббат са факири — отвърна Казарада.

За да потвърди това, Алтиарин успя да победи и нея, макар да се затрудни повече, отколкото с Тамарай. След това някогашният черен елф се зае да подобрява техниката на останалите, като им показа удари, за които не бяха и чували.

— Тази техника е доста долна — коментира един от въпросните удари Камарай.

— Но може да опази живота ти — не му остана длъжна Казарада, — гледайте Алтиарин и правете каквото ви казва, ако искате да оцелеете.

Макар че за броени дни бе трудно да се постигне напредък, скоро елфите станаха по-боеспособни, а заедно с вдъхновения Тамарай и бързата като мълния Казарада се сдобиха с могъщи съюзници. С тях и Римиел, който се очакваше да се завърне с подкрепления от Санпар, всички вярваха, че ще успеят да опазят Гората.

Единствено Таерин имаше съмнения по въпроса, но ги запази за себе си. Черният елф чакаше с нетърпение аудиенцията при Белия крал и бе горчиво разочарован, когато Лерта му спомена, че тя ще се състои едва след завръщането на дъщеря й и прословутия вампир Римиел. На настояванията му, че бедата, за която говори, е голяма и не може да се чака, тя само отвърна, че има представа за какво става дума и че не бива да се безпокои.

Ала на третата вечер от пристигането му магьосницата дойде в дома на Камарай. Рицарят, заедно с брат си и Казарада, бе на Поляната на бойците, където се провеждаха ученията за предстоящата война, и Таерин бе сам. Жрецът скучаеше по цял ден и не правеше нищо. Бе открил книги в дома на Камарай, но темите му се видяха нелепи, а диалектът на елфически, използван в Гората — неправилен и дразнещ. Въпреки това той не се зарадва да види Лерта на посещение. Човешката магьосница го вбесяваше със самото си присъствие. Той не одобряваше хората като цяло, още по-малко тези, които не заемаха полагаемото им се място и се месеха в управленските дела на елфите.

— Таерин, трябва да поговорим за нещо — каза Лерта.

— Наистина? Вече трети ден чакам да благоволите да приемете новините, които нося. Светът ще свърши, докато се наканите да ги чуете.

— Зная какво имаш да ми казваш — отвърна тя, — дошла съм за друго.

Таерин се напрегна.

— Не за това — разчете изражението му Лерта и махна с ръка, — макар че, ако пожелаеш, винаги съм насреща.

— Не ти искам помощта — изсъска жрецът.

— Затова пък аз искам твоята.

Таерин премигна.

— За какво? — накрая попита той. — И как? Бог Рамакар вече не чува молитвите ми. Съвършено безполезен съм.

— Невярно — поклати глава Лерта. — В теб има вродена магия, Таерин. Трябва да се научиш да я използваш.

— Магия? — повдигна вежди жрецът. — Абсурд. Разпределителите в Иррхас-Аббат щяха да усетят, ако имах данни на магьосник.

— Едва ли — отговори Лерта, — те се интересуват, доколкото знам от Алтиарин, предимно от нападателна, агресивна магия.

— Бъркаш се. Защитата от проклятия също се цени.

— Е да, но тя също е вид бойна магия. Твоята дарба е съвсем различна. На лечител.

Таерин се олюля.

— Как смееш? — просъска той. — Малко ли унижения изживях, че и това?

— Защо унижение? — ококори се Лерта.

— Само старите жени, вече негодни за разплод, се занимават с лечителство! Това е недостойна професия за един мъж, при това жрец.

— Е, аз съм стара и съм жена, но не мисля, че само ние можем да се занимаваме с лечителство. Сигурна съм, че можеш да станеш много вещ в тази област.

— Дума да не става. Обидно е, че изобщо ми го предлагаш!

— Значи не искаш да помогнеш на твоя бог?

— Мога да му помогна, ако имам истинска магия. Ако овладея силите на пламъка и леда. Ако науча проклятия, които да поразяват врага още при изричаното им. Такава магия, каквато използва, за да унищожиш воина, който се наричаше Легион.

— Това бе лековита магия — поклати глава Лерта, — за освобождение на покорените души, а не за унищожение.

— Няма да стана лечител! — тропна с крак Таерин. — Ако наистина имам магия, научи ме да се бия!

Лицето на Лерта се изопна.

— Досега винаги те щадях, Таерин, но сега ще ти кажа истината. Може би така ще е по-полезно.

Жрецът целият настръхна.

— Твоята дарба е да лекуваш, а не да унищожаваш. Възможно е, след много години, да се научиш да насочваш енергията така, че да нараняваш другите, вместо да им помагаш. Първо обаче, аз не бих те научила на това, дори да имах време. Второ, и да го сторех, пак няма да си достатъчно силен.

— Как смееш! — повиши глас Таерин.

— Млъкни и слушай! Знам за Прастария, който идва към нас, Таерин. Знам кой е той и какъв е бил в миналото. Повелителят на Великата раса Ми-Го от прастари времена. Ако се изправиш срещу него, той ще разкъса съзнанието ти като хартия, ще те превърне в бездушна кукла, от чиято уста ще тече слюнка и ще те използва за забавление и демонстрация на силите си. Само аз мога да се изправя срещу него. Затова и ми трябва помощ — някой да ми помогне при лекуването на ранените, които ще заприиждат още след първия сблъсък с отвратителната войска, която ненормалният ви владетел е събрал. Ти можеш да помогнеш, като се научиш на лековита магия, така, както помагат Казарада и Тамарай на бойното поле. А можеш да останеш тук и да се самосъжаляваш.

Лерта замлъкна и остана загледана в жреца, който бе посивял от гняв.

— Значи вампирката и простият моряк — на бойното поле, а аз — при стариците отзад, така ли? — изсъска Таерин. — Няма да стане. Когато кралят ви благоволи да ме приеме, ще му кажа каквото имам да казвам, а после ще напусна тази кочина, която имате за дом.

Лицето на Лерта помръкна.

— Хубаво тогава — въздъхна тя и отвори вратата, за да излезе. Преди да го направи обаче, се обърна към Таерин и каза:

— Но когато твоят бог загине и чуеш предсмъртния му крясък в ума си, спомни си, че и ти имаш своята малка вина за това.

Лерта затръшна вратата зад гърба си, а Таерин остана сам.

* * *

Същата вечер Таерин, както винаги, се прибра в стаята си, разгневен и оскърбен от думите на магьосницата. Как смееше тази жалка човечка да му държи такъв тон!

Опита се да заспи, но гърлените смехове на двамата противни братя и вампирката го смущаваха. Дори след като домът на Камарай притихна. Таерин не заспа, а се въртя неспокоен в леглото си чак докато един облак не скри облещилата се през прозореца на стаята му луна.

Когато най-после заспа, бе измъчван от неспокойни сънища. Първоначално видя своя роден град Иррхас-Аббат напълно опустял, а после погледът му се издигна на стотици метри нагоре, към върха на Черната кула, от която управляваше кралят. Самият той бе застанал там, на невъзможно високо място, където само боговете могат да оцелеят и от устата му излизаха странни наричания, от които дори Таерин, възпитан от невръстна възраст в тайните на Иррхас-Аббат, усети как го полазват тръпки.

Йа! Йа! Ктхулу фхагн! Пх’нглуи мглв’нафх Ктхулу Р’лйех вгах’нагл ф’хтагн!

След това сцената се смени и Таерин се озова в тайнствен зандан, подобен на гигантски кладенец, спускащ се на безкрайна дълбочина. В дъното му имаше три силуета — на прастара жена, която прегръщаше сина си, и на воин, гневно размахал алебарда във въздуха. По стените на кладенеца имаше крилати ангели, приковани с пирони, от чиито очи се стичаха кървави сълзи.

При тази гледка Таерин изпита отчаяние и безнадеждност, а след това сънят се смени отново. Този път жрецът видя огромна зала, която леко се поклащаше. Тя бе изкована от почерняло дърво, а по стените й висяха картини на хора, обхванати от ужасно страдание. В центъра на залата имаше огромна маса с разперена карта на континента Тарр, а до нея стояха три фигури, от които се излъчваше студена омраза, която заля жреца на талази.

Гледката се разклати по-силно и Таерин осъзна, че вижда каюта на исполински кораб, пътуващ незнайно закъде. В следващия момент той се съсредоточи върху фигурите, чиято същност го изпълни със смъртен ужас.

В центъра на странното трио стоеше елф албинос със сардонична усмивка и очи, които блестяха от злонамерен хумор. Белите му коси се спускаха свободно до раменете, а ръката му почиваше на дръжката на страховит черен меч, от който се издигаха злокобни изпарения. Таерин бе виждал лицето му по време на официалните шествия в Иррхас-Аббат и го разпозна като лорд Агамон, един от най-злите мъже в Града на Странните Удоволствия. Мълвата нашепваше, че той убивал новородените в Купола на Насладата, за да пие майчиното мляко на родилките и така да поддържа кръвта си млада.

От дясната му страна бе забулената в лилаво причудлива фигура на Прастария. Макар очертанията й да оставаха скрити, Таерин усети, че има нещо богохулно в самото съществуване на това създание и изпита ужас и погнуса. Внезапно Прастария надигна скритата си в качулка глава и жрецът различи както танцуващите около устата му пипала, така и дългите и тесни като цепки очи. Уродливата паст се разкриви в жестока усмивка и жрецът изпита абсолютната сигурност, че съществото го вижда.

След това фокусът на съня се насочи вляво от лорд Агамон, където се издигаше яката, двуметрова фигура на мъж с глава на бизон и празен животински поглед. Масивни рога украсяваха тежката глава, а халка висеше от ноздрите на съществото. Таерин се досети, че това е Бракадаз, легендарният вожд на минотаврите от далечния остров Миной, доплавали до Града на Странните Удоволствия, за да се присъединят към армията на Черния крал.

Отнякъде долетя скърцане и в каютата влязоха четирима полуорки, с белязани, уродливи лица, които доведоха със себе си безсилни и изнемощели жреци на Рамакар. Таерин се напрегна насън, тъй като разпозна в тях някои от малцината послушници, които все още носеха бога на войната в сърцето си. Лицата им бяха горди и непримирими, ала изцъклените им очи издаваха зле прикрития ужас.

Агамон махна с ръка и минотавърът Бракадаз извади нажежени железа, с които започна да изтезава жреците в такъв ритъм, че писъците им създадоха отвратителна музика, подобна на адска симфония.

Лорд Агамон се усмихна и спокойно отпи от бокала с пенливо вино, който взе от масата с картата.

— Прастарче, ти казваш, че нашият малък беглец ни вижда — прошепна албиносът. Тонът му бе чувствен и дълбок, но по неприятен начин, издаващ, че притежателят му е изверг, който си доставя наслаждение от болката на другите.

— Наблюдава ни дори в момента, както пожела — отвърна Прастария с противния си жужащ глас.

— Е, Таерин — каза лорд Агамон и вдигна подигравателно бокала си, когато писъците на жреците достигнаха кресчендо, — наздраве.

* * *

Таерин се събуди с крясък, който огласи цялата къща. Завивките му бяха подгизнали от пот, а луната още надничаше от прозореца му. Светлината й му се стори оцветена в неестествен синкав оттенък, а самият той целият трепереше.

Вратата на стаята му се отвори и вътре влезе Тамарай. Бе облечен само с панталони и лунното сияние осветяваше мускулестото му тяло.

Таерин тръсна глава, за да се разсее от тази мисъл, макар тя донякъде да го извади от отвратителния спомен на кошмара.

— Лош сън? — попита съчувствено Тамарай.

Жрецът вдигна уморено очи. Трябваше да каже на този нахалник да напусне стаята му, да го остави на мира. Но вместо това отговори:

— Те идват, Тамарай. И дори боговете не могат да ги спрат.

Глава единадесета

Беше рано сутринта, но Алтиарин вече бе на крака и наблюдаваше елфическите рицари, събрали се за обучение. Бе доволен от това, което вижда, но все още го мъчеше безпокойство. Воините на Всемайката по принцип бяха могъщи като всички представители на расата си, а увереността в правотата на тяхната кауза им даваше допълнителна сила. Тя бе различна от фанатизма на рицарите-инквизитори на Томан от миналото, тъй като поклонниците на Всемайката не искаха да налагат вярата си никому. Единственото, което желаеха, бе да бъдат оставени на спокойствие. Именно затова те бяха по-убедени в себе си, а силите и ловкостта им далеч надхвърляха тези на човеците. Действително тяхната бойна техника не бе така развита като тази на елфите на мрака, но Алтиарин се бе постарал да я коригира. Светлите елфи, освен това имаха страховити стрелци, които значително надхвърляха по умение тези от Иррхас-Аббат. Причината бе, че благородниците от Града на Странните Удоволствия не уважаваха стрелбата като средство за бой и я оставяха или за най-слабите елфи, или за представители на по-низши същества. Тяхна грешка, помисли си Алтиарин.

Това, което притесняваше някогашния елф на мрака не на шега, бяха магьосниците от Иррхас-Аббат.

Действително, светлите елфи също имаха заклинатели, включително такива, които разчитат на вродена магия, а не на божествените сили на Всемайката. Ала техните вълшебства отново бяха насочени повече в това да укрепват Гората, отколкото да се борят с други елфи.

Орките и останалите същества, съюзили се с Черния крал, бяха допълнителен проблем. Никой не знаеше колко точно са създанията, живеещи дълбоко в недрата на Ледената планина. Черните елфи редовно навлизаха там за нови роби и се възползваха умело от това, че орките са разделени на безброй много племена. Ако сега се бяха обединили под знамената на Иррхас-Аббат, това означаваше, че към тях приближават несметни пълчища.

И накрая, но всъщност най-сериозно, го безпокояха думите на Лерта. Вълшебницата не искаше да говори за загадъчните новини, които донесе Таерин — че в света на Тарр се е завърнал представител на Великата раса Ми-Го. Алтиарин чувстваше, че тя знае нещо за това, но не желае да го обсъжда. Черният елф бе търпелив и не искаше да я притиска. Преди много, много години тя го бе изчакала да се съвземе в малката си хижа на Иррхас-Аббат, сам да разкрие греховете, които е вършил, и така да намери истинско покаяние. Той щеше да й отвърне със същото, независимо от обстоятелствата, макар че те бяха повече от тревожни. Ми-Го бяха кошмарна раса, архитекти на омразата от прастари времена, а според изследвания на чернокнижниците от Иррхас-Аббат именно те бяха отговорни за създаването на някои от низшите раси на континента като сатирите и минотаврите, които притежаваха черти, невъзможни за получаване при естествена еволюция. Дори и един от тях щеше да бъде голям проблем. Лерта се държеше, все едно той е тук по нейна вина и е само нейна грижа. Алтиарин бе предложил помощта си срещу съществото, в случай че то наистина се е появило — вероятност, която трябваше да признае за все по-възможна. Вълшебницата обаче бе попарила надеждите му, като го предупреди, че него го чака друга, още по-тежка задача, заради която може да се наложи да изостави и нея, и народа на светлите елфи. Алтиарин все още не знаеше за какво става дума, но не можеше да си представи, че има нещо толкова значимо.

И въпреки това той остана търпелив към съпругата си.

Не след дълго на поляната, където рицарите тренираха за предстоящите схватки, се появи Камарай, следван от брат си, вампирката и — изненадващо — жреца. Те бяха облечени в пълно бойно снаряжение, като зеленокосия рицар още не бе сложил шлема си. Лицето му изглеждаше все така младежко, както и първия път, когато Алтиарин го бе срещнал, но някогашният елф на мрака не се заблуждаваше — Камарай бе само малко по-млад от него и бе видял много. Въпреки всичко обаче не бе изгубил идеализма си и посрещаше всяко ново предизвикателство с почти детски ентусиазъм.

Алтиарин чувстваше вина всеки път, щом го видеше, тъй като преди много десетилетия именно неговата ръка бе отнела живота на годеницата му. Камарай му бе простил и никога не го бе обвинявал, но и бе останал самотен, неспособен да си намери нова любима. Сега се бе вглъбил в подготовката за защитата на своята Гора и въпреки добродушната си природа, вероятно бе решен да отмъсти на черните елфи и за смъртта на жената, която бе обичал. Поне така разсъждаваше Алтиарин.

Неговият брат обаче го притесняваше. Тамарай бе показал страховито умение в боя с меч, но бе потънал напълно в себе си. Дори на бойното поле оставаше загадка — бронирана фигура със спуснато забрало на шлема, воин, вглъбен в свое незнайно страдание. Алтиарин подозираше, че се е случило нещо между него и брат му или между него и Таерин, но не можеше да се меси. Знаеше, че Лерта бе отишла предишната вечер при жреца и се бе върнала разстроена. Засега Таерин не бе предприел нищо, което да предизвика подозренията на Алтиарин, но черният елф все още се опасяваше, че той е шпионин, изпратен да ги отслаби в решителен момент. За Тамарай това можеше да се окаже тежък удар, тъй като и без това изглеждаше обзет от ярост. Алтиарин знаеше, че тя може да е както съюзник, така и предател на бойното поле и се надяваше пътят на завърналия се от странство елф да не завърши трагично.

Покритата от глава до пети със стоманени люспи Казарада изглеждаше отдадена на каузата им. Алтиарин имаше едно наум и за нея, но поне засега тя изглеждаше могъщ съюзник, чиято помощ не можеха да си позволят да отхвърлят. Освен това бе надарена с изключителна тактическа мисъл. След като бе показала огромната си сила още в първите тренировъчни битки, като срази Камарай и се бори с всичка сила срещу самия него, вампирката бе започнала да хитрува и понякога да губи битките с елфическите рицари, особено със самия Камарай. Алтиарин смяташе, че така тя се опитва да вдъхне кураж на воините, което според него бе отлична стратегия.

— Лорд Алтиарин — каза Таерин и Алтиарин го погледна изненадано. Досега жрецът го бе засипвал единствено с обиди и това обръщение му се видя странно. По отпуснатите рамене и кръговете под очите Алтиарин позна, че Таерин е бил разтърсен от нещо страшно, което е видял, и се досети, че е имал съновидение, може би отново изпратено му от Прастария. Черният елф се напрегна и се запита какво ли същество е призовал противникът им сега. С това Алтиарин си обясни и странната любезност на жреца — вероятно Таерин бе уплашен за живота си.

— Нося лоши новини.

— Значи обичайното — не се сдържа да отвърне черният елф.

— Този път е сериозно — обади се Тамарай. Светлият елф отново бе спуснал забралото си и се виждаха само сините му очи, които имаха почти пронизващ поглед.

— Сънувах ужасен кошмар — продължи Таерин. — Стори ми се, че видях предводителите на армията от Иррхас-Аббат, в нещо като каюта, и Прастария бе сред тях.

— Предугадих това — отвърна Алтиарин. — Черните елфи ще се изсипят върху Брулените брегове и най-после ще отмъстят на джуджетата за вековната им съпротива. Белия крал вече е изпратил писмо до техния владетел, с което им съобщаваме, че ще ги приютим. Що се отнася до Прастария…

Алтиарин се поколеба.

— Ще направим каквото можем. Въпреки магическите му сили той няма да е първият вещ последовател на черната магия, срещу когото се изправяме. Не забравяй, че и Лихваря, и Пилигримите на Тъмното Начало, които се кланяха на Кракена, приключиха земния си път след среща с нас.

— Това същество срази ангел с магията си — отвърна Таерин, — но не само то е проблемът. Видях предводителя на Черната армия и счетох за необходимо да Ви разкрия самоличността му, в случай че го познавате от някогашния си престой в Иррхас-Аббат.

— Кажи кой е — отвърна Алтиарин, макар сърцето му да се изпълни с лоши предчувствия.

— Лорд Агамон — отвърна Таерин, — един от най-жестоките…

— Знам го — въздъхна Алтиарин и потърка уморено слепоочията си.

— Лош ли е? — попита Камарай.

— Не, като агънце е — изсмя се Казарада. — Той е от Иррхас-Аббат. Какъв да е?

— Лош дори за стандартите на Иррхас-Аббат — отвърна Алтиарин, — много, много лош. Служех с него по време на една мисия срещу Брулените брегове. Дори като млад воин той бе известен с жестокостта си. Аз бях привърженик на бързите и точни удари.

Алтиарин вдигна очи.

— Не искам да ме разбирате погрешно. Аз бях отдаден на Рамакар и съм вършил неща, от които се срамувам.

По лицето на Камарай премина сянка, но рицарят не каза нищо.

— Бях обаче привърженик на ефективно извършваните мисии, с минимални жертви от наша страна и максимална от другите — продължи Алтиарин, — не харесвах излишните рискове. Агамон, от друга страна, беше изверг. Той бе склонен да рискува успеха на някоя задача само и само за да подложи пленените противници на страховити мъчения. Съмнявам се годините да са го променили.

— Не са — поклати глава Таерин, — в съня си видях как подлага мои другари жреци на ужасни изтезания.

— Измъчвал е жреци? — повдигна вежда Алтиарин. — Това наистина е изненада. Нещата в Иррхас-Аббат са се променили, откакто си тръгнах.

— И не за добро — промълви Таерин, след което вдигна поглед. — Лорд Алтиарин, вчера Вашата съпруга дойде при мен с молба, която прибързано отхвърлих. Бих искал да…

Но преди да довърши, към тях приближи вестоносец — елф, облечен с дрехи, направени изцяло от листа.

— Лорд Алтиарин! — извика той. — Римиел и дъщеря ви се завръщат с армия от паладини и мускетари на хората!

На лицето на черния елф се появи уморена усмивка.

— После ще ми кажеш какво желаеш, жрецо — отвърна той на Таерин, — сега трябва да посрещна гостите.

* * *

Гледката на човешките воини се оказа по-малко окуражаваща, отколкото Алтиарин бе предполагал. Техният крал Балдуин бе отпуснал помощ срещу армиите на мрака, които се задаваха от Иррхас-Аббат, ала хиляда войника едва ли щяха да бъдат достатъчни. Въпреки това черният елф приветства с добре дошли предводителите на хората — огромен паладин на име Мюлер и млад благородник, който се представи като Венсан — и се зарадва да види отново дъщеря си, помогнала на войската да стигне по-бързо Гората на Всемайката с магия, а също и Римиел. Вампирът бе изненадан да срещне друг представител на вида си в Леса, но приветства с добре дошла Казарада, която за първи път в живота си бе изгубила ума и дума. Римиел се бе превърнал в легенда за вампирите в света на Тарр — онзи, който крачи без страх в светлината — и къде тайно, къде явно всички искаха да бъдат като него. Още по-странно за новодошлите бе присъствието на Таерин, макар Римиел и Алтира да не изглеждаха изненадани от новината, че Рамакар вече не отговаря на молитвите на последователите си. Изглежда, по време на престоя си в Санпар двамата бяха научили нещо за обезпокоителните събития, които се разиграваха на континента. Време за предварителни разговори обаче нямаше — лорд Рисафай призова водачите на войската на аудиенция пред Белия крал, а изражението на лицето му подсказваше, че носи лоши новини.

Така Алтиарин, Римиел, Лерта, Алтира и Камарай бяха приети в тронната зала на владетеля заедно с водачите на хората Мюлер и Венсан, а също и с допуснатите по изключение Казарада, Таерин и Тамарай. Огромната хралупа, в която горският крал приемаше гостите си, изглеждаше претъпкана от необичайното количество посетители, към които се добавяха и редовно присъстващите на тези срещи благородници от Белия двор. Кралят приветства радушно всички с добре дошли, включително хората и дори Таерин и Казарада. Жрецът изглеждаше настръхнал в присъствието на архиврага на своя народ, но по някаква причина запази благоприличие, когато Белия крал даде думата първо на него.

— През вековете нашите отношения с братята ни от Града на Странните Удоволствия винаги са били антагонистични — призна Белия крал, — ала този млад жрец идва с новини, които подсказват, че може би Алтиарин не е единственото изключение на Иррхас-Аббат.

— За разлика от лорд Алтиарин, аз съм верен на бог Рамакар, владетелю — отвърна Таерин, — и винаги ще смятам вярата във Всемайката за остаряла и погрешна.

Благородниците от Белия двор се разшумяха. Тамарай уморено прокара ръка през косата си.

— В този момент обаче теологичните спорове между нас остават на заден план. Неотдавна пред мен и неколцина младши послушници на Рамакар се яви Сталкер на Мрака — ангел, дошъл от етерните селения на нашия господар. Той донесе грозни вести, че великият бог Рамакар е бил предаден и то от нашия владетел. В момента небесните селения са в пипалата на Кракена.

Присъстващите в залата се разшумяха.

— Невъзможно! — извика лорд Рисафай. — Богохулство!

Лерта остана смълчана, но видимо пребледня. Белия крал вдигна ръка.

— Моля, продължи разказа си — каза простичко той.

— Сталкера ми възложи задача да предупредя останалите народи за нашествие, което Черния крал подготвя срещу всички тях. Той иска да изличи вярата в боговете и да наложи култа към Кракена на всинца ни. Малко след това…

Гласът на Таерин потрепери:

— Малко след това видях как ангелът пада в битка с реликва от древни времена, които всички ние считахме за забравени.

Жрецът се сви в черната си роба.

— По земите на Тарр отново крачи Ми-Го, представител на Великата раса.

Този път в тронната зала избухна такава глъчка, че известно време никой не чуваше какво говорят другите.

— Това е абсурдно, владетелю! — каза Рисафай. — Ми-Го са изчезнали от векове!

— Какво е Ми-Го? — обади се Венсан.

Изненадващо за всички. Лерта бе тази, която отговори, макар бавно и с нежелание.

— Представителите на Великата раса Ми-Го, дошла в древното минало на Тарр от звездите. Първоначално те се представили за учители, които искат да дадат на народите от нашия свят дара на познанието. Чак по-късно сме разбрали, че идват като завоеватели и последователи на Кракена — демонът на първичния Хаос, който съществува отвъд Битието. Тъй както бог Рамакар се изправил срещу него, така и расите от нашия свят се възправили срещу Ми-Го и успели да ги сломят, а онези елфи, чиито сърца по-късно щели да бъдат обречени на мрака, ги изтребили до крак.

— Което очевидно не е вярно — отговори Казарада, — този Ми-Го е все още жив.

— Но как е възможно това? — попита Тамарай. — Аз съм изучавал древната история на континента. Всички наши летописци са категорични, че представителите на Великата раса са били унищожени. Именно затова култът към Кракена оцелял само сред представители на другите народи и така се зародило ужасното братство на Пилигримите на Тъмното Начало. Ако Ми-Го продължават да съществуват, защо не са се появили, за да помогнат на Пилигримите?

— Добър въпрос, племеннико — кимна одобрително Рисафай. — Можеш ли да дадеш отговор на това, магьоснице?

— Мога — кимна Лерта, но лицето й бе станало тебеширено бяло.

В тронната зала настъпи мълчание.

— Да го чуем тогава — обади се накрая Мюлер.

Алтиарин отвори уста да защити жена си, но Лерта махна с ръка.

— Това е нещо, което трябва да споделя — каза тя, — но ми е трудно да започна.

— Когато се съмняваш в нещо — усмихна се Белия крал, — започни от началото.

Лерта кимна замислено.

— Така да бъде… — отвърна тя.

* * *

Преди много, много години аз бях все още млада и неопитна магьосница. На изкуството ме учеше моята майка, която бе стара и веща лечителка и живееше с баща ми Крау. През целия си живот майка ми се опитваше да помага на хората, на болните, на отчаяните, на онези, на които няма кой да помогне. Това обаче не се хареса на Църквата, почитаща на думи Томан Изкупителя. За нея магията бе грях, независимо кой я употребява и с каква цел. Нейните инквизитори я заловиха и я разпънаха на Колелото на Мъченията, а след това запалиха клада, която погълна трупа й.

А аз дори не можах да я изпратя в последния й път, защото иначе щях да последвам съдбата й. Крау ме отведе надалеч, в подножието на Планината на Ледените Хребети, и там живяхме дълги години, докато накрая не срещнах моя Алтиарин. Там аз продължих живота си на лечителка и оттогава до ден-днешен се стремя да помагам на онези, които не могат да си помогнат сами.

Но преди това поисках отмъщение. Ще ви помоля да ми простите, тъй като бях млада и изпълнена с гняв. Тогава за пръв път се сблъсках с нетолерантността на религията и възненавидях боговете. Исках да си отмъстя, исках го толкова силно, че се обърнах към най-тъмните дълбини на душата си, към най-лошите надежди — онези, които обещават смърт и разрушения. Избягах от баща си и навлязох дълбоко в пещерите под Ледената планина, а там потънах в медитация за три дни, призовавайки черната магия в себе си. Исках да унищожа онези, наранили майка ми, исках да ги ударя там, където най-много ще ги заболи, да обезсмисля вярата им. Яростта клокочеше в съзнанието ми, а когато най-после излязох от транса — измършавяла и озлобена, същинска вещица — видях пред себе си трупа на орк шаман, оставен незнайно от кого, докато съм медитирала. В ръцете си той стискаше свитък, който, подозирам, е бил препис от много по-древна книга и то вероятно не първият. Езикът на книгата бе с архаична форма на думите, използвани от орките, но аз чудодейно разчетох словата, написани вътре. Това бе магия за призоваване, за комуникация с един конкретен дух на мъртвец, чието име е непроизносимо на езиците, използвани от народите в Тарр. Ала аз успях да го разчета в ума си. В свитъка пишеше, че той е пръв измежду Учителите — ония, които искат да донесат просвещение от звездите и да загърбят вярата в боговете.

Заклинанието, описано на ронливия пергамент, бе изключително трудно, всяка дума се произнасяше отделно в продължение на седмици, преди да може да даде резултат. Аз обаче бях неуморна и забравих за нуждите на тялото си, хранейки се с лишеи и отровни гъби, които растяха по скалите вътре в пещерите на Ледената планина, а омразата ми се подхранваше от отровата. Не правех нищо друго, освен да спя и да произнасям архаичните думи, а когато спях, съзнанието ми пресичаше шеметни бездни във времето и пространството. Виждах градове с причудлива архитектура, издигащи се под пурпурни небеса, и същества, чиито форми са толкова кощунствени, че езикът ни е беден, за да ги опише. Видях как целият им свят — лилава сфера, рееща се в безкрая на звездите — избухва като гнила ябълка в нищото, а от нея излита чудовищен кораб, конструиран така, че да прекоси вечния мрак между слънцата. Видях как този кораб каца на континента Тарр и от него излизат Учителите, които се опитват да унищожат вярата в боговете, и се възрадвах. Видях най-мъдрия измежду древните същества и се събудих с писъци от неестествените форми на тялото му, а после в захлас засънувах речите му за далечни светове и древни тайни, оставени ни от невъобразимо древни времена, когато самото Битие не е съществувало и е имало нещо Друго, което дори не можем да възприемем. Тогава обаче усетих, че зад тези същества стои разрушителна, ужасна сила, която мрази Съзиданието и иска да върне света в състояние, в което материята не съществува. Много по-късно научих, че това е съществото, известно в митологиите на Тарр като Кракена, Демона на Пустотата. Черно отчаяние ме обхвана, когато научих за тази сила, изгубих вяра в боговете и реших, че тя е единствената във Вселената, а после се заклех, че няма да допусна това чудовище да нахлуе в нашия свят. Така прекратих наричанията, които трябваше да върнат предводителя на Ми-Го в света на живите, произнесох магическите думи, които го призоваваха на обратно и изгорих свитъка, така че никой никога повече да не намери прокълнатите тайни. Сънищата от стари времена избледняха и аз се върнах, изнемощяла и отслабнала при баща си, като го заклех да не ме пита какво съм видяла в пещерите и с какво съм се занимавала. Минаха години, а после и десетилетия. Когато намерих Алтиарин, вече напълно бях забравила тази история. Неговите разкази за континента Тарр и света, в който живеем, ме подсетиха за Ми-Го, а когато научих от него, че Великата им раса е унищожена, почувствах огромно облекчение, макар от една страна да бях угнетена от гибелта на цяла една цивилизация, а от друга — объркана от това, че съм влязла в досег с нея, макар и косвено. Годините обаче изминаваха, а сблъсъкът ми с Пилигримите на Тъмното Начало ме убеди, че Ми-Го никога няма да се върнат — в противен случай Кракена не би разчитал на съмнителната помощ на едни немъртви монаси. За нещастие, се оказа, че греша. Малко създания в Тарр знаят повече от мен и съпруга ми за заплахите, които Черния крал стоварва върху нас. Знаем, че той умее да изкривява самата същност на битието. Надвихме Лихваря, който бе най-опасният от обитателите на Града на Странните Удоволствия, справихме се и с неговия шпионин в двора на Гората — коварния Телмакин. Опасявам се обаче, че победите ни са имали пагубен ефект върху съзнанието на нашия враг. Вероятно Черния крал се е свързал с духа на прастария повелител на Великата раса, когото опитах да призова от глъбините на миналото. Подозирам, че той е довършил това, което аз започнах, и е намерил съюзник, далеч по-могъщ и безскрупулен дори от бога, в чиито нозе всякога се валят трупове. Защото Рамакар, в своето помътняло от сблъсъка с Кракена съзнание, вярва, че това, което прави, е за доброто на Тарр, а Прастария, както се нарича господаря на Ми-Го сега, дори не е от този свят — участта му за него е по-нищожна от тази на муха, тъй като копнее да разруши самото сътворение. Аз обаче не ви разказах защо свитъкът на стария орк ме привлече толкова, защо виденията за онова отблъскващо далече, което срещнах в сънищата си, ми подейства тъй опияняващо. Според това, което видях, Прастария повелител на Великата раса познава заклинание, което може да окове боговете и да ги принесе в жертва на Кракена, а в замяна изреклият го негов ученик ще получи господство над целия свят, макар и не във вида, в който го познаваме, а също и забранено познание от отвъд. По някаква причина, която не мога да проумея, самият Ми-Го не може да изрече магията — за целта трябва да намери могъщ магьосник, който е родом от самия свят, наречен за унищожение. През онези дълги дни и нощи в недрата на Ледената планина аз узнах, че не мога да бъда този магьосник. В лицето на Черния крал обаче Прастария е открил ученик, по-жесток и от самия него. С това заклинание кралят ще обрече на погибел самото съзидание, ще отмъсти на Рамакар, задето не му е дал силите да ни завладее, и ще покоси останалите богове. Всички ние вероятно ще загинем при този акт, но за някого, решил се на тази магия, това няма значение. Кралят вероятно планира да навлезе в ниво, намиращо се отвъд етерните селения — хаотично измерение, в което ще бъде по-велик от боговете. Затова е започнал и цялата тази война. Трябват му много смърт и разруха, за да отприщи магиите, които са му необходими, за да погуби вече пленените богове. Ако не бъде спрян, това може да е краят най-малкото на нашия свят, а може би и нещо още по-лошо. Черния крал трябва да бъде победен, а армията му — спряна. Преди да стане много късно за всички ни.

* * *

Когато Лерта приключи разказа си, навън се бе мръкнало, Алтиарин постави ръка на раменете й, след което я притисна към себе си.

— Не си сторила нищо лошо — каза той, — ще спрем краля и армията му, преди безумието, за което говориш, да се осъществи. Заедно, както винаги досега.

Алтира и Римиел закимаха, но повечето благородници на светлите елфи останаха смръщени.

— Това, което разказа, противоречи на всички догми, които са ми известни — заяви Таерин.

— И затова сигурно е вярно — промърмори Тамарай.

Венсан нервно се изсмя. Не бе разбрал половината от разговора, но схващаше, че нещата отиват много на зле.

— Има ли други — отвори уста Мюлер — неприятни тайни, които трябва да узнаем?

— Да — отвърна Алтиарин и в залата се разнесоха въздишки, — не се съмнявам в правотата на това, което Лерта разказа. Знам историята на Великата раса Ми-Го и съм наясно, че представлява гибелна заплаха за нас. Но ако всичко, което каза Лерта, е вярно, срещу нас има дух от миналото, озлобено и отчаяно същество, бледа сянка на древното величие на вида си.

— Звучи доста като Лихваря — поклати глава Римиел, — само че в пъти по-зле.

— Ми-Го са много по-смъртоносни от Последния силф — пророни Белия крал, който стоеше прегърбен на трона си, — дори един от тях е заплаха за целия свят, а говорим за не кой да е, а техния прастар владетел от древността!

— Несъмнено — кимна Алтиарин, — но доколкото разбирам от Лерта, той в момента е марионетка в ръцете на Черния крал, нали така? Някой, който просто трябва да го научи на пъкленото заклинание, което се готви да изрече?

— Алтиарин — отвори уста Лерта, — ти нямаш представа какво умеят тези същества.

— Но имам представа кой е лорд Агамон, предводителят на Черната армия — отвърна съпругът й. — Той е лош, по-лош, отколкото може да си представите. Служих с него, докато бях командир в армиите на Иррхас-Аббат. Още тогава си бе спечелил мрачна слава. Има слухове…

Алтиарин се поколеба.

— Има слухове, че той е дете на самия Черен крал, заченат от робиня, отведена в Поднебесната кула от Купола на Насладата. Подозирам, че това е вярно и затова Черния крал му е доверил успеха на мисията си. Искам да знаете, че Агамон е моя грижа. Аз съм се обучавал до него. Познавам го отлично.

— Няма да можеш да се справиш, Алтиарин — въздъхна Лерта.

— Скъпа… — отвори уста черният елф.

— Изслушай ме — прекъсна го вълшебницата. — Дори в момента, докато си говорим. Черния крал набира сила. Той се кани да изрече заклинанията, които ще принесат боговете в жертва на Кракена, и единственото, което му трябва за това, е битките с неговата армия да започнат. Алтиарин, независимо дали печелим в тази война, или не, магията ще бъде изречена и ще погинем.

— Значи всичко е безсмислено? — попита лорд Рисафай. — Затова ли се събрахме на този печален разговор?

— Не — разбра внезапно Таерин, — виденията ми!

— Какви видения? — попита Белия крал.

— Видях Иррхас-Аббат в съня си, пуст и неохраняван! Черния крал е изпратил цялата си армия срещу нас! Вероятно само жените от Купола на Насладата са останали в града, ако не са избягали, оставени без охрана!

— Искаш да кажеш, че трябва да отида до краля и да го убия? — Алтиарин поклати глава. — Това е невъзможно. Как ще мина покрай армията му? И как ще се изправя срещу него, дори да стигна до Поднебесната кула? Той е магьосник с огромна мощ. Прекалено могъщ е за мен.

— Но не и за мен — намеси се Римиел.

— Рими, не! — извика Алтира.

— Чуй ме, Тира. Откакто съм с теб, силите ми не спират да нарастват. Вече съм много по-могъщ и силен, от който и да е друг вампир. Дори не съм сигурен къде са границите на моите мощ и бързина. Аз мога да отлетя до Иррхас-Аббат и да убия Черния крал, докато той мърмори заклинанията си.

— Това означава ли, че всъщност не сме завършили наравно в кралския турнир? — попита съвсем не на място Венсан.

— Добрутро — отговори Мюлер.

— Колкото и да си силен и бърз, Римиел, ще се изгубиш сред криволичещите улици на Иррхас-Аббат. Ще виждаш Поднебесната кула, но тя ще бъде недостъпна за теб. Това е лудост — поклати глава Алтиарин.

— Тогава ела с мен — рече вампирът, — от теб познанията, от мен силата.

— Идвам с вас — каза Алтира.

— Не, дъще, не идваш — поклати глава Алтиарин, — няма да те пусна в Града на Странните Удоволствия, нито теб, нито Лерта. Вие оставате тук.

— Така е — кимна Лерта.

— Така ли? — обърка се Алтиарин. Той бе очаквал жена му да изяви желание да го придружи и вече се чудеше как ще я разубеди. Отказът й да дойде го хвана неподготвен.

— Ние имаме друга битка — каза простичко Лерта.

— Прастария — промълви Камарай.

— Аз започнах това, аз ще го довърша — каза магьосницата.

— Сама? — попита Таерин. — Имаш самочувствие, вълшебнице. Прастария победи ангел.

— Паднал ангел, почти лишен от небесните си сили — уточни Лерта, — а и няма да съм сама.

Тя погледна към дъщеря си.

Алтира изглеждаше, сякаш ще се пръсне.

— Това не е честно — каза тя, — не можеш да искаш да избирам дали да защитя теб, или него.

— Не можеш да ме защитиш — отвърна Римиел, — можеш само да ми попречиш.

Алтира се обърна към него, занемяла от обида.

— Знаеш, че никога няма да позволя на някого да те нарани — продължи вампирът.

— И кралят ще използва това — кимна Алтиарин. — Не, дъще, остани с майка си. Не бих отишъл с теб в Иррхас-Аббат. Ако откажеш да ни пуснеш сами, ще останем редом с теб до края.

— Аз мога да помогна в битката с Прастария — внезапно каза Белия крал. Лерта обаче поклати глава.

— При цялото ми уважение. Ваше величество, той очаква тъкмо това. Вашата закрила ще е нужна на Гората срещу магьосниците и жреците на Иррхас-Аббат, които по всяка вероятност вече отправят молитвите си към самия Черен крал и черпят сили от него. Вие сте единственият, който може да противостои на силата му. Но за Прастария ще се погрижа аз. Заедно с Алтира, ако реши да ми помогне.

Алтира сведе глава.

— Знаеш, че не бих те изоставила — каза по-младата магьосничка, — просто не мога да повярвам, че оставяш татко и Римиел сами срещу Черния крал.

— Никога не съм го правила и не бих го направила и сега — отвърна Лерта, — ако не бях сигурна, че магията ми не може да помогне срещу някого, който не само че не вижда грешка в пътя, по който е поел, но и се гордее с него. Ти също не можеш да помогнеш. Предчувствието ми е, че баща ти единствен може да срази господаря на Иррхас-Аббат, но помощта на Римиел ще му е необходима, за да стигне дотам.

Магьосницата погледна вампира.

— Ще трябва да отлетите по обиколния път, от планината — в противен случай Прастария ще предугади идването ви и ще ви посрещне със заклинанията си. Дори да оцелеете след такава среща, вероятно ще бъдете много отслабени, за да се изправите срещу краля.

— Значи всичко ще свърши там, откъдето започна — отговори Римиел, — по Ледените Хребети.

— Не — поклати глава Алтиарин, — ще свърши там, откъдето тръгнах аз. В Иррхас-Аббат.

След това погледна към Камарай.

— Ти ще трябва да водиш армията в мое отсъствие, докато Негово величество се бори с жреците, а жена ми и дъщеря ми — с Прастария. Не забравяй това, което ти предадох като познания.

— Никога, Алтиарин — отвърна Камарай и се обърна към Белия крал: — Ваше величество, моля за разрешение да предвождам войските ви срещу черната армия.

Белия крал не отговори веднага. Отпуснат назад на трона си, изглеждаше безкрайно уморен, все едно всичките хилядолетия от възрастта му внезапно са го настигнали.

— Една част от мен иска да напомни на всички, че не съм дал разрешение за нищо — каза накрая той, — но за съжаление, съм достатъчно стар, за да видя, че Лерта е права. Взирам се в бъдещето, ала не виждам нищо, освен мрак. Дано бъркам. Продължете с плана така, както сте го замислили, а аз ще се приготвя за сблъсъка с агентите на моя брат по могъщество. Вие пък ще трябва да подготвите Гората за пристигането на джуджетата.

Белия крал въздъхна, преди да продължи:

— Сутринта долетя ястреб-вестоносец от крал Уилям.

Неговите съгледвачи са забелязали приближаването на огромен черен флот. По всяка вероятност става дума за армията, която идва от Иррхас-Аббат. Военноморските сили на Уилям ще се опитат да се изправят срещу нея, но…

Белия крал поклати глава. Нямаше нужда да довършва.

Джуджешките моряци бяха отишли в битка не на живот, а на смърт. Целта им бе само да спечелят време на бегълците от техните градове.

Войната бе започнала!

Глава дванадесета

Капитан Буч свали далекогледа от лицето си и се намръщи. Знаеше, че нямат шанс. Знаеше, че целта на флотата му е да забавят черните талази, доколкото могат.

Но от видяното се съмняваше, че някой изобщо има шанс. Това, което досега бе спирало елфите на мрака да завладеят цял Тарр, бе относителната им малобройност. Подобно на братовчедите си от Гората на Всемайката черните елфи не бяха много. Рядко се появяваха деца, а в Иррхас-Аббат част от тях загиваха в жестокото обучение, през което минаваше всяко едно, независимо дали е предопределено да бъде воин, магьосник или жрец.

Този проблем, изглежда, бе преодолян чрез съюза с примитивните раси на Тарр. Сред изящните черни галери, на които се придвижваха елфите на мрака, се виждаха и тумбести оркски кораби, носещи се напред благодарение на труда на стотици гребци, които явно работеха без почивка и бяха толкова много, че нямаше значение колко ще умрат от изтощение. Страховитите триреми на минотаври и сатири, дошли от далечния остров Миной, също бяха внушителна гледка, а звероподобните същества по палубите им изпълниха Буч с ужас. Самите елфи на мрака стояха най-отзад, скрити на сигурно зад слугите си, очевидно пазейки се за сраженията по суша. Дори оттук обаче джуджето можеше да види страховития кораб на техните командири, който се извисяваше като крепост над останалите — гигант, подобен на сграда.

Срещу това джуджетата имаха неголям флот, събран колкото да забави прииждащата пасмина чудовища и да спечели време на останалите, сред които най-уязвими бяха жените, децата и старците, да напуснат укрепените градове и да отстъпят към Гората на Всемайката, където се предполагаше, че силата на Белия крал ще ги защити.

След видяното до момента, Буч вече не вярваше, че някой може да защити Тарр от тази сила и се запита дали не би било по-добре джуджетата да умрат по родните си места. После обаче прогони тази мисъл от главата си — надежда винаги съществува и трябваше да я пази до последно. Неговата задача бе ясна и той имаше прекрасни идеи как да я изпълни. За никого не бе тайна, че джуджетата са най-напредналата в технологично отношение раса на Тарр, усъвършенствала употребата на огнестрелни оръжия, които бяха все още рядкост за останалата част от света. Дебелите оръдия вече подаваха дула от здравите кораби на флота му, готови да посеят смърт върху оркските корита. Те бяха по-далекобойни, по-мощни и по-точни от оръжията на съществата, дошли от подземията на Ледената планина. Затова, когато капитанът даде сигнал за огън, първите кораби на орките потънаха, а предводителите им дори не можаха да реагират. Буч даде заповед за втори залп и още няколко оркски кораба станаха на трески, а тежките камъни, изстреляни от катапултите им, цопнаха на безопасно разстояние в морето.

Тогава се появиха две минойски триреми, управлявани от сатири и минотаври. Звероподобните същества насочиха подобни на сифони устройства към неговия флот и изстреляха нещо като втечнен пламък, който облиза първия от джуджешките кораби. Сърцето на Буч се изпълни с мъка и гняв, като чу писъците на събратята си, но знаеше, че не може да им помогне. Минойският огън бе известен с това, че гори и във вода, без да може да бъде угасен. Това бе едно от най-смъртоносните оръжия в Тарр, а тайната за изработването му оставаше загадка дори за джуджешките алхимици.

Буч обаче можеше да отмъсти и даде знак, с който насочи оръдието на собствения си кораб към минойската трирема. Страховит залп разтърси „Пияната брада“, а едно тежко гюле отнесе половината нос на триремата, която се килна напред и потъна като котва във водата.

Морският капитан, на когото Уилям бе възложил защитата на джуджетата, вдигна предизвикателно юмрук.

Черният флот спря въпреки страховитите си размери. Орките не смееха да опитват нова атака срещу оръдията на джуджетата, а минойските триреми не бяха толкова много, че да бъдат жертвани току-тъй.

Тогава напред изплува черна галера, управлявана от елфи на мрака, и Буч усети как го полазват тръпки. Тя не бе придвижвана от поробени гребци, а се носеше по вълните само с магия. На борда й имаше не повече от дузина елфи с развети черни роби — магьосници и жреци на Рамакар. Символът на техния крал — черна корона на шахматен фон — се вееше злокобно от мачтата, а елфите вдигнаха ръце. Напевните им гласове огласиха въздуха и пространството наоколо сякаш потрепери. Миг по-късно от нищото изскочиха светкавици пурпурна енергия, които заплющяха по джуджешките кораби. Дузина от брадатите воини умряха, без да могат дори да извикат, а Буч прокле, когато една от мълниите отне живота на кормчията на собствения му кораб.

— Пускаме пиперницата! — извика отчаяно той и се втурна назад. Една мълния облиза огнените дъски и подпали пожар на мястото, на което бе седял допреди малко. В ушите му ехтяха подигравателните смехове на елфическите жреци, но капитанът им бе подготвил смъртоносна изненада — експериментално оръжие, чиито амуниции и поддръжка излизаха скъпо на джуджешките алхимици, но предполагаемата му мощ в боя бе далеч по-сериозна от тази на конвенционалните оръдия.

Джуджетата, които поддържаха пиперницата, отметнаха брезентовия плат над нея и разкриха самото оръжие — дуло с много малки цеви по себе си, чиито снаряди се изстрелваха с въртенето на ръчка. Буч застана зад пиперницата, насочи я към черните елфи от излязлата напред галера и завъртя бясно ръчката. Десетки снаряди, малки, но смъртоносни, излязоха с грохот от цеви, а цялото дуло започна да се върти. Джуджето разклати оръдието, така че да обхване цялата галера пред тях, и изненадани, черните елфи загинаха, разкъсани от снарядите, преди да могат да реагират. За броени секунди галерата им остана без екипаж, а Буч даде знак за нов залп с оръдието, който я потопи. Това той стори повече с идеята да обезкуражи армията срещу тях, отколкото от реална необходимост.

Бе важно джуджетата да видят, че кораб на черните елфи потъва. Де да притежавахме повече от една пиперница, помисли си Буч. Тогава щях да имам шанс в тази битка.

Но и така представлението му даде резултат и джуджетата завикаха одобрително, когато галерата на черните елфи безславно изчезна под вълните.

Буч даде знак с ръка и оръдията по всички джуджешки кораби се насочиха към противниковия флот. Капитанът на джуджетата разбираше, че повече няма да има игрички. Флотът на Черния крал щеше да нападне с всички сили, без оглед на загубите, които може да понесе. Предводителите му не можеха да си позволят да изглеждат слаби.

Вместо това обаче, корабите на противника се разделиха и подобният на сграда плавателен съд се приближи към тях. На носа му имаше загърната в лилаво фигура, чието присъствие изпълни Буч с неясно безпокойство. Той вдигна дулото на пиперницата към нея и даде нов картечен залп, ала от нищото се изви силен вятър, който отклони снарядите. Фигурата вдигна дясната си ръка и капитанът с отвращение забеляза, че вместо с пръсти, тя завършва с рачешки щипки. В този момент той си спомни разказа на жреца-беглец за подобно на морско животно същество, наречено Ми-Го, и усети хлад в стомаха. Разбра, че създанието приготвя пагубно заклинание и отчаяно даде знак на корабите да стрелят с оръдията си.

Гюлетата на джуджетата обаче отскочиха от черния корпус на кораба-исполин, а в следващия момент морето около тях закипя. Глави на змейове, чиито очи блестяха със сиянието на създания, подчинени на чужда воля, се появиха над водата и разтворили хищно челюсти, се насочиха към корабите на джуджетата.

Буч неволно отстъпи назад, стъписан. Прастария бе призовал техните древни врагове от дълбините на морето и ги бе насочил срещу тях. Той бе решен да унищожи флота им, без да дава повече жертви, макар с това да разкриваше окончателно присъствието си пред света.

Змейовете връхлетяха първите джуджешки кораби и ги направиха на трески, въпреки че неколцина и от тях да умряха при сляпата атака. Буч изкрещя, когато два огромни звяра нападнаха „Пияната брада“, и разстреля с пиперницата единия, докато голямото оръдие уби другия. По чудо корабът оцеля, но още три от плавателните съдове на флота му потънаха към морското дъно.

Битката отиваше на разгром.

Тогава от морето долетяха гневни писъци и от нищото се появиха ята делфини и косатки, които връхлетяха змейовете. Буч зяпна. Той винаги бе знаел, че тези създания са далеч по-умни от рибите, но никога не ги бе виждал да действат толкова организирано. Сякаш усещаха, че целият им свят е подложен на заплаха.

Бързи и ловки, китовете убийци забиха челюсти в морските змейове, а делфините поеха във водата озовалите се там джуджета, спасявайки ги от сигурна смърт. Сцената стана още по-невероятна, когато няколко оркски кораба бяха превърнати на трески, пометени от опашките на грамадни сини и гърбати китове, а също и на кашалоти. Десетки орки паднаха във водата, безсилни срещу яростта на морските гиганти, докато косатките обагриха морето в кръвта на змейовете. Делфините засега стояха настрана и писукаха предизвикателно, но без да оставят джуджетата да потънат.

Буч не вярваше на очите си. С тази помощ инвазията на Черния флот може би щеше да свърши дотук. Една от минойските триреми насочи сифона с втечнен пламък към водата, но преди да може да стреля, бе поразена от опашката на кашалот.

Ято гърбати китове се отправиха към исполинския кораб на предводителите на Черния флот. Ала тогава фигурата в лилаво разпери ръце и защрака с щипци и пред кораба му се появи изчадие, каквото Буч не бе и сънувал, че може да съществува. От морските глъбини изплува кракен, един от онези, кръстени на легендарния демон на пустотата, а чудовищните му пипала се разгънаха на десетки метри дължина. Немигащите му очи блестяха със същото сияние, което издаваше, че съществото е обсебено. Без да губи време, то нападна китовете, дръзнали да атакуват черния флот, като уви грамадните си пипала около тях и ги потопи под водата.

Събрали смелост, корабите на врага напреднаха. Тежките камъни от оркските корита полетяха заедно с втечнения пламък на минойските триреми и страховитите заклинания на черните елфи. Те нямаше да простят унижението, което джуджетата и техните приятели от морето им бяха нанесли.

Китовете обаче не се предадоха. Една от косатките, която имаше невероятни размери, се обърна назад и изписука нещо на странния език, който морските бозайници притежаваха, а водите около джуджешките кораби се изпълниха с делфини. Те гледаха очаквателно и нетърпеливо брадатите си приятели, докато техните големи братовчеди — кашалоти и косатки, гърбати и сини китове, се стрелнаха напред, към грамадния кракен и черната армада зад него.

Буч разбра какво става, макар разумът му да не го побираше. След безброй години, в които джуджетата бяха помагали на китовете срещу свирепите змейове, сега морските бозайници се бяха обединили по чудодеен начин, изпращайки най-силните си мъжкари, които да спечелят време и да спасят джуджетата. Всеки път, щом някой от корабите им потънеше, делфините около тях се гмурваха и спасяваха брадатите моряци, а след това плуваха бързо обратно към брега.

Капитанът усети как по загрубелите му от вятъра бузи се стичат сълзи. Морските исполини бяха като деца и не биваше да участват в тази жестока война, не и срещу безмилостните господари на Иррхас-Аббат и тяхното изчадие, извикано от най-черните дълбини на морето.

Но го бяха направили и той нямаше право да ги предава.

— Зад борда, всички зад борда! — извика той, когато един грамаден оркски камък продъни „Пияната брада“, и скочи във водата, където бе подхванат от делфин. Не след дълго всички джуджета, оцелели от атаките на черната армада, бяха във водата на гърба на делфини, които се понесоха с изумителна скорост обратно към брега.

А зад гърба им косатките, китовете и кашалотите бяха обкръжили огромния кракен и не пускаха нито него, нито корабите зад пипалата му напред.

Те се жертваха, за да спечелят за джуджетата малко време, колкото да се измъкнат, осъзна Буч, стиснал перката на спасилия го делфин.

Бяха им дали кратка отсрочка. И въпреки размера на противниковата армия и мощта на адското същество, което я предвождаше, Буч се закле, че саможертвата на китовете няма да е напразна.

Глава тринадесета

Джуджетата пристигнаха в Гората на Всемайката през нощта и Римиел бе този, който ги посрещна. И без това нито той, нито Алтира, Лерта и Алтиарин използваха това време за сън. Двете вълшебници правеха последни приготовления, с които да помогнат в пътуването на черния елф. За разлика от Римиел, той, естествено, не можеше да лети и на вампира му бе чудно как ще го следва по пътя. Съмняваше се, че гордият Алтиарин ще се съгласи да го носят като агне до Иррхас-Аббат, а разстоянието бе толкова дълго, че бе изключено да го вземат пеша или дори на кон. Алтиарин обаче само се бе усмихнал лукаво и бе казал на Римиел да не се безпокои, след което отиде при армията елфи, за да им съобщи лично лошата новина, че двамата с Римиел няма да участват пряко в предстоящата война. Вампирът смяташе, че е редно и той да присъства, но тогава бяха пристигнали първите вестоносци, съобщавайки, че джуджета навлизат в Гората на Всемайката. Римиел и група елфически рицари ги посрещнаха и им помогнаха да се настанят във временни убежища, подготвени предварително от вълшебниците на краля — странни, но уютни шатри от сплетени растения, разположени близо до потоци. В тях всяко джудже намираше вкусни плодове, зеленчуци и ядки, с които да утоли глада си, а за мнозина от бежанците това бе добре дошло — те бяха напуснали градовете си с малко припаси, за да не губят време. Носеха тревожни новини за огромен черен флот, който приближава от земите на Иррхас-Аббат — армия, която не крие амбициите си да подложи целия континент на пагубно опустошение.

Така нощта отмина неусетно, а на сутринта Римиел бе принуден да се сбогува с Алтира, може би завинаги.

Макар да бе живял вече столетие е красивата магьосница, вампирът бе все така лудо влюбен в нея, както в онзи далечен зимен ден, когато Алтиарин ги хвана да се целуват. Когато оцеля след сблъсъка с детето на Кракена. Римиел бе предположил, че вечността е пред тях. Ала ето че сега враговете им успяха да ги разделят. Макар да бе предложил сам плана да се изправи срещу Черния крал. Римиел далеч не бе така уверен в думите си, колкото бе звучал на срещата при Белия крал. Наистина, през последния век силите му бяха значително нараснали, а умението да си служи с меча бе ненадминато, както признаваше и самият Алтиарин. Владетелят на Иррхас-Аббат обаче притежаваше съкрушителна мощ и Римиел изобщо не бе сигурен, че ще може да му се противопостави. Знаеше, че ако и той не успее, никой няма да може да го направи. А бе по-добре да загине в битка, отколкото просто да очаква края на света.

Тайно бе щастлив от това, че Алтиарин ще го придружава, макар да се безпокоеше за черния елф, Алтиарин нямаше неговите свръхестествени сили, колкото и опитен да беше. Въпреки това Римиел все още, подир всички тези години, го считаше за свой ментор, макар да бе живял много по-дълго от него. Алтиарин му бе помогнал да се изправи срещу Лихваря, той бе до него, когато вампирът се провали в битката си със страховитите изчадия, призовани от Пилигримите на Тъмното Начало, и след това му бе разкрил всичките тайни на боя с меч, като накрая бе благословил и любовта му с Алтира. За Римиел черният елф бе като брат и присъствието му бе успокоително. Зарече се, че няма да позволи нищо да му се случи.

Самият Алтиарин се появи малко по-късно, придружен от Лерта и дъщеря си. Алтира не бе казала на Римиел какво точно са замислили с майка си, но бяха прекарали цяла нощ в заплитането на магии.

Алтиарин бе облечен със сребърните доспехи, които носеше като благородник в Белия двор, но бе заменил тъмносиния плащ с дълго черно наметало, което подозрително напомняше дните му на воин от Иррхас-Аббат. То се вееше на гърба му, развявано от призрачен вятър и Римиел се досети, че това е част от заклинанието, дадено му от Лерта. На пръстите си, завършващи с остри черни нокти. Алтиарин носеше пръстени със странни многоцветни камъни, а на кръста си бе запасал тънък меч — смъртоносно оръжие, с чиято помощ еднакво добре можеше и да мушка, и да сече.

— Щях да те попитам как смяташ да ме следваш във въздуха — каза Римиел, — но подозирам, че вече имаш отговор за това.

Алтиарин, прегърнал с една ръка съпругата си, само се усмихна и кимна към дъщеря си, която стоеше до вампира.

— Въпросът е дали ти ще успееш да ме последваш — отговори лукаво той, — аз съм добре подготвен за предстоящото пътуване.

— Най-малкото, което можехме да сторим, татко — отвърна Алтира, а след това каза: — Пази ми мъжа. А също и себе си.

— Благодарение на вас с Лерта вече имаме шанс в тази мисия — кимна Алтиарин и се обърна към съпругата си: — Ще се помъча да приключим с това бързо и да се върнем за основното сражение.

— Важното е да приключите успешно — поклати глава Лерта, — останалото е моя грижа.

Тя прегърна Алтиарин и двамата останаха за миг заедно, после се разделиха.

— Куражът ви е достоен за уважение — обади се застаналият настрани Таерин, — но неуместен. Силите на съществата, срещу които се изправяте, са огромни.

— Затова имам нужда и от твоята помощ — отговори Лерта. — Ти ще трябва да изцериш ранените, докато аз и дъщеря ми сме заети с Прастария, а Алтиарин и Римиел — с Черния крал.

— Таерин — лечител? — обади се познат глас. — Не спираш да ме изумяваш, жрецо!

Казарада се появи на поляната пред дървото, в което живееше Римиел, застанала отляво на зеленокосия Камарай. От дясната страна на елфическия рицар бе брат му, както винаги спуснал забралото на шлема си и следящ какво става с проницателните си сини очи.

— Някои от джуджетата могат да помогнат в битката — каза Камарай. — Имат планове и части за оръжия, които биха били полезни срещу прииждащата гмеж.

— Много добре — кимна Алтиарин. — Джуджетата от векове наред са трън в петата на моите събратя, а сега ще искат да отмъстят и за опустошената си родина.

След това черният елф постави ръка на рамото на Камарай.

— Сигурен съм, че ще се справиш на бойното поле, приятелю. Трябва да ти благодаря за всичко, което направи за мен през последното столетие. Ще се опитам да ти се отплатя в тази — опасявам се и в същото време се надявам — последна бойна мисия.

— Всичко ще е наред — отвърна на погледа му Камарай. — Ще се върнеш тук, където ти е мястото. Сред нас.

— А когато войната свърши и изметем черната напаст, аз ще се върна там, където е моето място — обади се Тамарай иззад забралото си, — в земите на джуджетата.

Никой не отговори на това и настъпи неловко мълчание. Таерин сведе поглед.

— Трябва да тръгваме — каза накрая Алтиарин, — сърцето ми се свива от това, че ви оставям сами срещу такъв враг, но нямаме избор. Ще се върна колкото се може по-скоро. Хайде. Римиел!

И след тези думи Алтиарин, без никакво предупреждение, полетя във въздуха. Черният му плащ се развя като огромни криле зад гърба му.

— Невъзможно — зяпна Римиел и се обърна към Алтира. — Какво точно сте направили?

— Магия — отвърна младата магьосница и целуна любимия си по устата, — татко ще ти обясни, ако е в настроение. Не сме го оставили беззащитен. А сега върви, че ще изостанеш.

Римиел кимна, макар да не му се отделяше от Алтира, искаше завинаги да чувства сладостта на устните й върху своите…

Но за да може да постигне това, трябваше първо да спаси света им. Затова полетя с всичка сила и скоро настигна Алтиарин, който го чакаше в небето с уверена усмивка.

— Не знаех, че да летиш, е толкова забавно — ухили се някогашният елф на мрака.

Римиел само поклати глава.

* * *

Високо, високо на върха на Поднебесната кула, стоеше Черния крал, разперил ръце и неуморно шепнещ странни наричания от други светове, които трябваше да му донесат окончателна власт над този. За него времето вече нямаше значение, нито умората, нито всички останали чувства и съмнения, които го измъчваха в миналото. Той бе абсолютен, непобедим и всемогъщ.

И все пак усети с крайчеца на съзнанието си, че някъде далеч две мушици политат срещу него. Красивото му лице се изкриви от отвратителна усмивка, когато показалецът на дясната му ръка потърка пръстена върху този на лявата. Украшението изобразяваше черно влечуго с разперени криле, чиито мънички рубинени очички проблеснаха в отговор на повика на своя господар. А на един от върховете на Ледената планина от вековния си сън се пробуди създание, чието съществуване бе легенда.

На друго място пък, по Брулените брегове, омърсени от нозете на хиляди чудовища, слизащи от акостиралите си кораби, пламнаха пожарища. Старите градове на джуджетата, устоявали на Иррхас-Аббат толкова дълго, вече си отиваха.

Капитан Буч, който отдавна бе излязъл на сушата и бързаше с отряда си оцелели моряци към Гората на Всемайката, се обърна назад, а от очите му потекоха сълзи.

Кралството на джуджетата бе паднало.

Глава четиринадесета

Следващите няколко дни минаха в нервно очакване. Предводителите на армиите — Камарай, Мюлер и Венсан — се консултираха помежду си за различните стратегии, като обсъждаха как да се изправят срещу връхлитащите армии. Съгледвачите на елфите донесоха сведения за огромни пожарища, които се виждат от километри в Кралството на джуджетата, и така за никого не остана съмнение, че Агамон и армията му възнамеряват да унищожат всичко по пътя си, като започнат от градовете на расата, създавала толкова главоболия на неговия народ в миналото.

Камарай разчиташе много на съветите на Казарада за приближаващата война. Вампирката бе живяла в Иррхас-Аббат и се бе борила на кървавата арена, която работеше ден и нощ, освен това познаваше обитателите на града и новия политически ред там. Именно тя съобщи на останалите грозната вест, че освен орките и троловете, към враговете им са се присъединили и хората-зверове, които обитаваха далечния остров Миной — минотаври и сатири.

Камарай се чувстваше несигурен как да организира защитата без напътствията на Алтиарин, но Казарада му даваше ценни съвети и информация как да се противопоставят на врага най-ефективно. Така например първоначално той смяташе да бори огъня с огън, като пусне рицарите на Мюлер срещу огромните тронове и чудовищата от Минойския остров, а пъргавите мускетари — срещу дребните орки. Вампирката бе тази, която му посочи, че ще е по-ефективно да изпрати тежковъоръжените рицари да попилеят орките и да остави пъргавите мускетари да объркат по-тромавите тролове и минотаври. Това бе тактика, с която Мюлер и Венсан се съгласиха. Що се отнася до елфическите рицари, тяхната задача бе ясна — те бяха единствените, имащи бързината и уменията да се изправят срещу аристократите от Иррхас-Аббат. Това бе битка, която Камарай очакваше с боязън, но и с известно нетърпение. Векове бяха отминали, откакто любимата му бе паднала под ударите на Алтиарин, а елфът, нанесъл фаталния удар, вече бе благородният мъж, превърнал се в Лорд на Светлината. Камарай виждаше злото, отнело живота на любимата му в Агамон и макар да знаеше, че такива чувства са опасни, изпитваше жажда за мъст към благородника-албинос, чиято мрачна слава предшестваше появата му на бойното поле.

Голяма помощ му оказваше и Тамарай. Мълчаливият му брат, който бе потънал в себе си след скандала помежду им в първата нощ след прибирането му от странство, сега осъществяваше ценна комуникация с джуджетата и техните учени, които приготвяха странни, но несъмнено ефективни оръжия срещу прииждащите войски на Мрака. Джуджетата бяха оскърбени от падането на родината си и копнееха да отмъстят, а Тамарай бе този, който най-лесно общуваше с тях. Огромна и приятна изненада бе появата на капитан Буч от „Пияната брада“. Старият приятел на Тамарай се бе спасил по чудодеен начин заедно с голяма част от екипажа си и разказа невероятната история за това как китове и делфини — най-благородните и умни измежду обитателите на морските дълбини — са се появили пред армадата на Иррхас-Аббат, за да избавят войската му. Появата на Буч сякаш успокои Тамарай и това бе добре дошло за брат му, който се тревожеше за него. Камарай чувстваше, че е направил грешка с думите, които бе изрекъл в онази вечер, когато бяха приютили жреца от Иррхас-Аббат, ала не можеше да схване къде точно бърка. Тревогите му бяха оправдани, а поведението на Таерин — скандално, макар през последните дни сякаш да се бе укротил. Той бе отишъл да учи при Лерта за лечител и според жрицата напредваше с изумителна скорост в това умение. Камарай не искаше да доверява ранените си воини на един жрец на Рамакар, ала не виждаше друг избор. Лерта го бе предупредила, че заедно с Алтира се готвят за сблъсък с Прастария — чудовищното същество, изпълзяло от най-черните бездни на миналото, за да излее яростта си върху тях. А магьосниците на Белия крал, координирани лично от владетеля, подготвяха менталните си защити за срещата с Влъхвите на Смъртта — елитния корпус магове на Иррхас-Аббат, избрани лично от владетеля на Града на Странните Удоволствия.

При все това Камарай бе доволен от състоянието на войската си. Мюлер и Венсан се оказаха разбрани хора, с които се работи лесно. Рицарят осъзнаваше сериозността на заплахата, надвиснала над тях, а воините му бяха верни и предани люде, подготвяни цял живот за такъв момент. Венсан бе по-лекомислен и припрян, но изпитваше искрена ненавист към силите на злото и сякаш се бе привързал към Гората на Всемайката за краткия си престой тук. Неговите мускетари бяха виртуозни бойци и почти не отстъпваха на елфите по умения. Тяхната помощ щеше да е неоценима.

Буч и джуджетата пък бяха приготвили мощни оръдия срещу противниците си, а старият морски капитан не спираше да говори нещо за „пиперници“, които щели направо да попилеят силите на врага.

Но най-голяма помощ оказваше Белия крал. Владетелят на Гората се появи пред закрилниците й, облечен в сияйна платинена броня, с дълъг шлем, увенчан с корона. Аурата на сила, която излъчваше, изненада всички — дори благородниците, които го познаваха. Той вече не бе просто мъдрият властелин, който изслушва и закриля всички. Той бе Пазителя на Всемайката, легендарен воин с невероятна мощ и изключителна вещина в магията. Най-силните елфически магьосници крачеха редом до него, с шушнещи дрехи от бръшлян, които искряха от събраната в тях магия.

Камарай нито можеше, нито искаше да повярва, че тази войска ще бъде победена. Тя съчетаваше силата на единството в многообразието, а участващите в нея бяха убедени, че се борят на страната на правдата. Преди финалното разположение на войските пред Гората на Всемайката, гордо се издигнаха знамената на три кралства — платинената корона на зелен фон, символ на елфите, кръстосаните мечове, символизиращи мощта на хората и гърнето със злато на фона на брадва, което бе герб на джуджетата.

Камарай вярваше, че враговете му не ще пробият тази линия, в която един до друг щяха да се бият елфически и човешки рицари, пъргави мускетари и опитни джуджета с мощни огнестрелни оръжия, ала бе предвидил и най-лошия вариант — в случай на нападение, войските щяха да се изтеглят така, че да вкарат противниците си в смъртоносен капан, между кръстосан огън на елфически стрели и джуджешки снаряди, между все още редките дървета в края на Гората. Бе важно да не се допуска врагът да оскверни вътрешността й — това щеше да е кощунство и светотатство за обитателите на Гората на Всемайката.

Накрая часът на битката наближи и съгледвачите донесоха вестта, че към Гората на Всемайката се приближава невъобразимо многобройна орда, над която се веят знамената на Иррхас-Аббат с черна корона на шахматен фон. Оставаше само вечер преди очаквания сблъсък и Камарай реши да си почине, прибирайки се в специалните хралупести дървета, засадени от магьосниците на елфите и израснали за една нощ. Те трябваше да приютят командирите на войската по време на битката и се намираха далеч от сърцето на Гората, в което бяха истинските им жилища. Най-голямото и добре защитено бе това на Белия крал, а от двете му страни бяха дървото-лазарет, в което щяха да бъдат Таерин, Лерта и Алтира, и дървото, в което бе самият Камарай. Брат му бе избрал да остане в шатрите на джуджетата, но зеленокосият рицар не бе сам — при него бе отседнала Казарада, която помоли за гостоприемството му. Елфът установи, че не може да й откаже. На него му харесваше компанията на вампирката, а съветите й бяха безценни.

И така, във финалната вечер преди решителната битка. Камарай се прибра у дома си и завари Казарада вече там. Вампирката отпиваше от бутилка кървава супа, изцедена от змейско месо, донесена от джуджетата. Изхранването й бе проблем в Горите на Всемайката, където тя трябваше да ловува животни — нещо, което наскърбяваше много елфи. Сега обаче, благодарение на странните кулинарни обичаи на джуджетата, тя можеше да се храни спокойно.

Камарай си бе приготвил мляко, ядки и сушени плодове, които изяде с голямо удоволствие.

— Справи се много добре — каза вампирката, — армията ти е максимално добре подготвена. Дори за Черния крал ще е трудно да пробие защитата ни.

— Надявам се да е така — отвърна Камарай, — няма да позволя на Черния крал да ми отнеме и Гората.

— И Гората? — повдигна вежди Казарада. — Имал си други сблъсъци с него?

— Аз… не… не точно. Всъщност да.

Елфът въздъхна. Той мразеше да се връща към тази тема и не говореше с никого за нея, дори с брат си Тамарай.

— Да или не? — подсмихва се вампирката. Слънчевите лъчи се бяха скрили и тя не носеше люспестите си доспехи. Изглеждаше красива в сумрака, но и някак тъжна.

— Не лично с него, разбира се — отговори Камарай, — но преди много време, близо два века…

Гласът му потрепери.

— Имах си годеница, красива и нежна като зората, силна като слънцето. Казваше се Инувиел.

Не знаеше защо, но почувства нужда да излее душата си.

— Обичах я много.

— Черните елфи са я убили — отгатна Казарада.

— Да — отвърна глухо Камарай, — тя бе подведена и попадна в капан, като се изправи срещу един от най-могъщите техни воини.

Лицето на вампирката се изопна от мрачно предчувствие.

— Агамон? — предположи тя.

— Не.

Внезапно Камарай усети как по бузите му се стичат сълзи. Дълбоко погребаните емоции излязоха на бял свят в най-неподходящия момент.

— Не беше Агамон.

Вампирката повдигна въпросително вежди.

— Беше Алтиарин.

Казарада замръзна.

— Същият Алтиарин?

— Да… и не — Камарай плачеше открито и някак безпомощно. — Когато бил млад, ръководил нападения над Брулените брегове. Инувиел се опита да помогне на джуджетата и загина. Години наред исках да си отмъстя. И когато Алтиарин най-после дойде в Гората на Всемайката, видях, че е друг, че няма нищо общо с воина, отнел живота на годеницата ми. Не можах… няма на кого да отмъстя.

— Ти си му простил — поклати глава Казарада, — сега разбирам защо ви наричат елфи на светлината. Това е доброта, на която не съм способна. Трябва обаче да простиш и на себе си.

Камарай вдигна очи.

— Живееш сам, а не си като брат си. Останал си верен на момиче, което е мъртво от векове. Това не е правилно.

— Това е най-малкото, което мога да направя — отвърна глухо Камарай, — дори не можах да отмъстя за нея. Поне мога да съм й верен.

— Ще й отмъстиш утре, когато прекършиш войската на Черния крал — възрази Казарада, — но ако искаш наистина да покажеш уважение към Инувиел, ще трябва да живееш, Камарай.

— Какво имаш предвид? — не разбра рицарят.

— Тя би искала да си щастлив, а не да страдаш — отвърна вампирката, след което прехапа устни. — Аз бих искала да си щастлив.

Камарай килна глава настрани.

— Особено след това, което ми разказа тази вечер. Няма да те лъжа. Камарай, харесах те от самото начало. Вие, елфите, сте красив народ. Имате скритата сила, която всяка жена иска от един мъж и нежната красота, която ни подлудява. А и тази зелена коса…

Казарада поклати глава.

— Това, което изпитвам надхвърля физическото привличане, Камарай. Ти си спокоен, мъдър и добър, но едва тази вечер разбрах колко. Ти си простил на убиеца на момичето, заради което живееш в самота вече двеста години. Аз не бих могла да го направя. Когато аз изгубих любовта си само заради това, че бях бедна, а младежът, харесван от мен — богат, се озлобих и се обрекох на Рамакар, а накрая се превърнах в изчадие на смъртта. Аз заслужавам да съм нещастна, ти обаче — не.

— Не заслужаваш да си нещастна, Каза — изправи се бавно Камарай, — ти рискува живота си за това, което смяташ, че е вярно. Защити брат ми и жреца по целия път от Иррхас-Аббат дотук и даде кураж на армията ни със самото си присъствие. Освен това може да съм всякакъв, но не съм глупав. Знам, че ми даваш да те победя по време на тренировъчните битки, за да могат воините ни да придобият кураж, че имат шанс да се справят със съществата на мрака. Но ти самата не си такова. И да си била, вече не си.

— Колко си наивен само — изсмя се Казарада.

— Моля? — не я разбра Камарай.

Вампирката също се изправи.

— Не ти давам да ме победиш, за да окуражавам армията ти, Камарай. Поне не само. Правя го, защото съм влюбена в теб.

Гърлото на Камарай се сви. Всичко се разви твърде бързо. Той не можа да схване какво му се случва. В един момент просто си стоеше, а в следващия прегръщаше тази странна жена, дошла от най-дълбокия мрак, и я целуваше — страстно, отчаяно, като удавник, успял най-сетне да подаде глава над вълните. А могъщата вампирка потъна в обятията му, внезапно отпуснала се, копнееща за някого, който да я закриля в свят, където прекалено дълго тя е била закрилница. Някак неусетно силните й, но внимателни ръце свалиха бронята от предводителя на армията светли елфи така, както неговите я освободиха от черната рокля. След миг двамата бяха под завивките, напълно отдадени един на друг.

Когато всичко свърши. Камарай потъна в сладък сън, изтощен емоционално и физически, но зареден така, че на сутринта да е изпълнен с нови сили.

Казарада остана будна. Вампирката също бе изненадана от начина, по който се бяха развили събитията. До тази вечер не бе подозирала, че изпитва чак толкова силни чувства към зеленокосия благородник и не смяташе, че е нещо повече от обичайното привличане, както към всеки хубав елф. Ала щом Камарай й разкри душата си, внезапно бе осъзнала, че той е мъжът, търсен от нея цял живот. Не жестокия Тимуриел или дори привлекателния човешки благородник Жофроа, когото бе харесвала в годините, когато бе смъртна. Знаеше, че двамата са споделили нещо, което ги е свързало по специален начин, може би завинаги. Бе невероятно, че мисли така само след една нощ, която дори не бе изминала, но бе сигурна. И именно затова реши, че трябва да помогне и на объркания брат на рицаря, потънал в саморазрушителен гняв, а също и на шантавия жрец, който ненавиждаше сам себе си. Точно в този миг, преди решителната битка за бъдещето на света на Тарр, Казарада видя шанс да създаде семейство. И проклета да е, ако го изпуснеше.

С тази мисъл вампирката реши да позволи на ума си да почине и потъна в сън, прегърнала рицаря на бял кон, когото бе чакала цял живот.

Ала сънят и на двамата не трая дълго.

Няколко часа преди настъпването на зората, когато нощта е най-тъмна, се разнесе писъкът.

Глава петнадесета

Това бе крясък, който не идваше от този свят, неистов вой, изпълнен с ярост и омраза, които никое същество на Тарр не притежаваше. Писъкът не се разнасяше из въздуха в Гората на Всемайката и не идваше по вятъра. Това бе телепатичен вопъл, който всички от армията защитници чуха и мигновено се откъснаха от сънищата си със собствени викове.

Камарай и Казарада отвориха очи, а след това напразно запушиха ушите си, за да заглушат отвратителния звук. Той изпълваше ума им и нямаше как да се измъкнат от него. Тъкмо когато мислеха, че ще полудеят, писъкът внезапно притихна и се превърна в далечно бучене в ума на жертвите си, дразнещо и обтягащо нервите, но търпимо.

Камарай предпазливо свали длани от ушите си, а след това стисна ръката на Казарада.

— Какво беше това? — попита той.

— Нищо добро — отвърна вампирката, — но не мога да бъда по-конкретна от това. Не ми се е случвало подобно нито в Иррхас-Аббат, нито другаде.

Предводителят на армията защитници облече доспехите си, след което погледна към Казарада, която също сложи своята люспеста броня.

— За снощи… — елфът се поколеба, — не знам какво да кажа. Едно „благодаря“ звучи страшно недостатъчно.

— Спечели тази битка, Камарай — отвърна Казарада, — нямам нужда от други благодарности.

— Ще го направя — отвърна елфът, — с твоя помощ.

След това тръгна, следван от вампирката. Всички се бяха събудили и излезли от заслоните си, като се чудеха какво става. Отговор им даде Таерин. Жрецът от Иррхас-Аббат се появи от лазарета с пребледняло лице и съобщи:

— Прастария нанесе своя удар, това е негова атака! Алтира и Лерта изпаднаха в транс, за да ни защитят от телепатичния удар, но сега не можем да разчитаме на тяхната помощ!

Сърцето на Камарай падна в петите от тези думи. Той, разбира се, знаеше, че двете жени са решили да се борят с ужасното същество от древното минало, но не очакваше битката им да започне още преди първата стрела да е излетяла.

— Аз ще ви пазя — долетя властен глас.

Камарай неволно падна на колене, когато видя Белия крал в пълно бойно снаряжение. Владетелят не се бе месил в приготовленията на армията, но зеленокосият рицар знаеше, че това не е от липса на загриженост. Той се подготвяше за сблъсъка с Влъхвите на Смъртта и останалите чернокнижници от Иррхас-Аббат. Сега присъствието му вдъхна смелост на останалите, които завикаха одобрително. До него застана владетелят на джуджетата крал Уилям, който се поклони на властелина на Гората и обеща:

— Нека враговете ни дойдат, това ще е последната грешка в живота им.

Тамарай също се бе появил с джуджетата, покрит от глава до пети с доспехи и както винаги, със спуснато забрало. Капитан Буч бе до него и наблюдаваше някогашния моряк от екипажа си със загрижено изражение.

— Значи се започва.

— Очаквахме това — отвърна Камарай, — с Казарада се чудехме дали враговете ни няма да изчакат следващата вечер, за да нападнат нощем, но явно ще започнат атаката си мигновено.

— Те нямат нужда от нощта, носят лошото време със себе си — рече Белия крал и вдигна ръка към небето. Зората бе настъпила, но бе сива, а над тях се стелеха тежки черни облаци.

— Слънцето ще изгрее, когато ги победим — обяви Мюлер. — Време е за битка.

И така, всички от войните се запътиха към войсковите части, към които принадлежаха.

— Тамарай! — извика жрецът Таерин. Изглеждаше объркан, сякаш се бори със себе си.

— Какво? — отвърна светлият елф и се обърна към него. Сините му очи блестяха като кинжали през процепа на шлема му.

— Аз… — отвори уста Таерин, — пази се.

— Какво пък те интересува теб? — отряза го Тамарай и се отправи отново към джуджешкото поделение, с което смяташе да се бие.

Таерин отстъпи назад като ударен с камшик и се изгърби. Камарай се опита да му каже нещо, но жрецът само изрече:

— В отсъствието на Лерта и Алтира, аз трябва да извърша финалните приготовления в лечебницата. На добър час!

И се понесе обратно към дървото, от което бе излязъл.

Капитан Буч приближи Камарай и му каза:

— Какво не е наред с брат ти? Винаги е бил затворен, но никога не съм го виждал толкова мрачен.

— Той иска да умре — пророни тихо Казарада.

— Какво? — сепна се Камарай, но вампирката говореше на джуджето.

— Ако наистина те е грижа за него, капитане, наблюдавай го и не го оставяй сам в боя.

Капитан Буч кимна.

— Знам за болката, която носи, но нещо я е ожесточило.

— И може би аз съм виновен — въздъхна Камарай.

— Каза това, което би казал всеки загрижен брат, а носеше болка, не по-малка от неговата — постави ръка на рамото му Казарада, — не е време за самообвинения. Победата над черните елфи ще е най-лесният начин да спасим брат ти и да се погрижим за проблема му.

Капитан Буч кимна и тръгна подир отдалечилия се елфически воин, а Камарай кимна благодарствено на вампирката и се отправи към своите войски, следван по петите от нея.

Зад гърба им Белия крал бе потънал в разговор със своите магьосници.

* * *

Армията на Черния крал се появи на хоризонта като безкрайна тъмна линия. Орките крачеха най-отпред, стиснали кривите си ятагани и назъбени копия, а сред редиците личаха и огромните фигури на тролове, които теглеха платформи с покачени на тях оркски вождове и шамани. Злите същества ломотеха примитивни наричания, носещи лош късмет на противниците. Зад тях, в стройни кохорти, бяха разположени звероподобните пришълци от остров Миной — блеещи сатири с кози или овнешки рога и хищно изплезени езици. Най-силната кохорта обаче бе тази на минотаврите — страховити мускулести воини с глави на бикове, биволи и бизони. Те вееха свой собствен флаг — бичи рога на червен фон, единствения друг символ, който се виждаше редом до Черната корона, символизираща властта на Иррхас-Аббат.

Най-отзад бе легионът на черните елфи, около който се носеше аура на ужас, поддържана от колони закачулени магьосници, пътуващи от двете им страни.

Камарай усети хлад в стомаха си. Бе очаквал много противници, но не и такава безкрайна орда. Дори само орките изглеждаха непобедими, да не говорим за страховитите им съюзници от Иррхас-Аббат и остров Миной. Черния крал наистина бе изковал страховит съюз, с който да подчини цял Тарр на волята си, и сега от него зависеше, поне донякъде, дали планът му ще успее, или не.

Войската, която светлия елф предвождаше обаче, също изглеждаше впечатляваща. Бляскави елфически рицари и човешки паладини със сияйни доспехи, разредени от елитната конница мускетари и боен ред от джуджета, въоръжени с брадви, пистолети и аркебузи, разположили оръдия в предварително изкопани ровове. Щит срещу силите на мрака.

Щеше ли да удържи?

От вражеската армия се разнесоха крясъци и орките се втурнаха в безредно настъпление, размахали оръжия и надаващи диви викове на агресия и омраза. Оръжията на джуджетата грозно затракаха и въздухът се изпълни с мирис на барут, а стотици противници паднаха незабавно, без дори да стигнат бойната линия.

След това в настъпление се спуснаха паладините на хората, тежковъоръжени воини, които смазаха първата вълна орки, без да понесат почти никакви щети. Грамадните тролове, изоставили платформите, които теглеха, се спуснаха към тях, но бяха пресрещнати от пъргавите мускетари, които прерязваха сухожилията на тежките им нозе с рапирите си и ги довършваха, когато паднат на земята. Джуджетата дори не се огънаха, когато орките най-после стигнаха до тях, а размахаха брадви, превърнати в месомелачки за оркска плът. Накрая светлите елфи също се спуснаха в боя, а орките отстъпиха с писъци назад, неспособни дори да гледат сияйните им доспехи и носещи смърт мечове.

Тогава напред се спуснаха колоните сатири, хора-зверове с неутолима жажда за кръв, които ръфаха плътта на всеки воин, когото докопат. Те се врязаха в присъединилите се към битката мускетари и понесоха с лекота мушканията на тънките рапири, за да стигнат до притежателите им и да ги разкъсат със зъби и нокти, като някои дори захвърлиха грубите оръжия, които носеха. Паладините на хората се спуснаха към тях, но орките набраха отново смелост и се втурнаха в атака. Те бяха слаби, ала безчет и на мястото на всеки паднал сякаш изскачаха десет нови, готови да повалят всеки човешки воин, дръзнал да се изпречи на пътя им.

Елфите бяха от друга класа. По-бързи от мускетарите и по-силни от паладините, те се понесоха като вятър сред вражеските редици, недосегаеми за оръжията на звероподобните си противници. Оркски писъци и блеене на смъртоносни сатири изпълниха въздуха.

Това бе моментът, в който черните елфи също решиха да се намесят в битката, вдигнали острите си мечове. Те нападнаха своите светли братовчеди с викове на омраза, а мечовете на най-великите воини в Тарр се кръстосаха със звън, който накара останалите бойци да замръзнат от изумление. Голямо бе умението на елфите на светлината и не отстъпваше на това, демонстрирано от воините в Иррхас-Аббат, ала рицарите на Всемайката се биеха с чест, каквато тези, подчинени на Черния крал, не притежаваха и това помогна на служителите на мрака. Бавно, но сигурно, светлите елфи заотстъпваха, докато към тях не се присъединиха джуджетата. Побеснели от това, че обитателите на Иррхас-Аббат са опустошили владенията им, те се втурнаха към черните елфи, които, изненадани от неочакваната атака, отстъпиха назад с тежки загуби.

Внезапно напред пристъпи и кохортата на минотаврите, която тъпчеше всичко по пътя си — грамадни зверове, обучавани от малки в бой и човекоядство. Кръв напои тревата пред Гората на Всемайката, а стоновете на умиращите изпълниха въздуха до небесата. Когато вонята на смърт заля бойното поле, силите на Иррхас-Аббат разкриха и най-големия си коз — Влъхвите на Смъртта, елитните магьосници от Иррхас-Аббат, които лично гадаеха за Черния крал. Високи и надменни, с тъмни мантии и железни корони над челата, те се издигнаха във въздуха и започнаха да мятат черни светкавици по биещите се на земята, без да ги е грижа дали удрят свои, или чужди. Дори аристократите на черните елфи не бяха в безопасност от адските им магии, тъй като придворните на Черния крал се считаха за същества, по-висши от останалите.

Но тогава от другата страна се появи и Белия крал в пълно бойно снаряжение, а около него бяха вълшебниците на светлите елфи. Те спуснаха сияен щит, който да предпази войските им, и дори враговете бяха благодарни, че са защитени от яростта на Влъхвите, които насочиха цялата сила на адските си заклинания към омразния им властелин.

* * *

Когато Тамарай влезе в битката, яхнал едър кафяв жребец, изпита по-скоро облекчение, отколкото напрежение. Последните няколко дни отново му припомниха защо бе отказал да живее сред елфите и се бе преселил при джуджетата. Животът му сред елфите го объркваше с отговорностите и изискванията си, дори със загрижеността, демонстрирана от брат му Камарай. Той го обичаше, но не можеше да търпи баналните му съвети, макар да знаеше, че са правилни. Наистина, какво си бе помислил в нескопосните си опити да ухажва — да, вече можеше да си го признае — онзи жрец? Тези чувства бяха неестествени, а жрецът, разбира се, не можеше да го понася. Той бе последовател на Рамакар и принадлежеше към същата раса, която бе унищожила истинския му дом — Кралството на Джуджетата — а сега искаше да погуби и Гората на Всемайката.

Но Тамарай нямаше да допусне това. Цялата му болка, ярост и мъст от последните дни се изля върху противниците и той потъна във вражеската армия, нехаещ за предупредителните крясъци на капитан Буч. Вярното джудже не разбираше, знаеше, но не го разбираше и нямаше как да го разбере. Тамарай не се нуждаеше от закрилата му. Джуджетата имаха нужда от неговата. И той щеше да им я даде.

Обкован в здрава, но лека броня, Тамарай напредваше сред оркските редици, които скоро заотстъпваха още като се приближи, след като дузина от тях паднаха покосени от меча му, без да успеят дори да го докоснат.

След това се появиха обитателите на остров Миной — разкривени и карикатурни създания, ни хора, ни животни, нещо средно между двете. Някога Тамарай бе чел, че те са създадени изкуствено от Великата раса на Ми-Го и сега, когато ги виждаше, нямаше съмнение, че това наистина е така. Уби ги без жал и без угризения. Макар да не знаеха, че е кален в десетки битки със змейове и през последните седмици е получил обучение от самия Алтиарин — един от расата на техните предводители, по стечение на обстоятелствата минал на отсрещната страна — в животинските им мозъци просветна, че той е враг, пред когото са безпомощни…

Накрая се появиха черните елфи, със студени и надменни изражения, които той изтриваше от лицата им с ударите си. Много по-умели противници от орките и сатирите, те го принудиха да фокусира гнева си, да се съсредоточи, и им бе благодарен за това, без то да му попречи да убие трима от тях в последователни единоборства. Бе потънал в редиците на врага и чуваше нейде отдалеч предупредителните крясъци на капитан Буч и брат си Камарай, но не му пукаше. Цялата болка, която бе хранил в себе си вече два века, излизаше и се изливаше върху войниците на тъмнината, изпречили се на пътя му.

В небето над него ехтяха гръмотевиците на страховита магическа битка, а Тамарай ги чу като симфония, отразяваща състоянието на душата му. Накрая дори благородниците на Иррхас-Аббат, тези прехвалени воини, пред които уж всеки враг отстъпвал, се отдръпнаха и той се озова сам на бойното поле.

— Никой ли няма да се бие с мен? — извика предизвикателно Тамарай и размаха окървавения си меч.

— Аз ще се бия с теб — долетя присмехулен глас.

Тамарай се обърна и видя ездач на черен жребец с бяла коса, която се вееше от неестествения вятър, плод на опустошителните заклинания, които Влъхвите на Смъртта изричаха. Той бе облечен в черна ризница и имаше черен меч с назъбено острие, създадено да причинява по-голяма болка. Толкова голяма бе арогантността му, че дори не носеше шлем, с който да прикрие надменната си усмивка.

— Лорд Агамон — позна го Тамарай от разказа на Таерин, а после ядно прогони мисълта за жреца от ума си. С боен вик, който бе научил от джуджетата, се спусна напред и замахна с окървавения си меч към албиноса.

Ала черното назъбено острие се издигна по-бързо от пепелянка и отклони меча му настрани, а после се стрелна към стомаха и разкъса бронята, която го защитаваше, като хартия, навлизайки дълбоко във вътрешностите му.

Тамарай зяпна и изтърва меча си, а след това се приведе напред, пронизан от жестока болка. Опита се да каже нещо, но не можа. От устните му излязоха само стон и няколко капки кръв.

Агамон го приближи, а язвителната усмивка не слизаше от лицето му.

— Добре се бореше, войниче. Битка на някого, измъчван от ужасна болка. Не, не ме гледай толкова изненадано. Аз съм специалист по болката и винаги мога да я разпозная, макар да не зная и да не се интересувам от причините й. Ти влезе в боя с надеждата за бърза смърт.

Агамон постави ръка върху носа на кафявия жребец, който бе обезумял от страх, и процеди магическа дума, която уби животното на място. Не позволи обаче Тамарай да падне, а внимателно подхвана тялото му и го свали на земята, като сам слезе от черния си жребец.

— Няма обаче да я получиш — процеди зловещо черният елф и изтръгна назъбеното острие от корема на падналия воин.

Тамарай изкрещя от болка, каквато не си бе представял, че може да съществува.

— Раната е смъртоносна и никой лечител не ще може да я изцери — продължи безстрастно Агамон, — но ще те убие бавно. Близките ти ще стоят около теб и ще се молят за чудо, което никога няма да настъпи. А ти ще се гърчиш от страдание, може би цяло денонощие, преди да умреш. О, да, не се чуди, че знам, че имаш близки. Само воин, който има какво да губи и не смее да го поиска, се бори с такова отчаяние, каквото демонстрира ти.

Агамон стъпи върху раната на Тамарай и светлият елф се разплака от адската агония, която почувства.

— Сега вече наистина няма какво да губиш. Ала те ще страдат.

Агамон се усмихна и вдигна поглед към Камарай, Казарада и размахалия пистолет Буч, които се бяха врязали сред черните аристократи, за да стигнат ранения. Шлемът бе паднал от главата на елфическия рицар и зелената му коса се вееше на вятъра, а от очите му се стичаха сълзи.

— Приберете си го — каза лорд Агамон и се обърна към приближените си: — Нека си го вземат. Битката за днес приключи. А на нашите приятели им предстои изпълнена с интересни емоции нощ.

Качи се спокойно на коня, а садистичната усмивка така и не слезе от лицето му, като се обърна и се отдалечи от Камарай, вампирката и джуджето. Благородниците му, избухнали в подигравателен смях, го последваха.

Камарай изгаряше от желание да настигне албиноса и да го убие, но знаеше, че така рискува живота на брат си и освен това подозираше, че ще бъде посечен като него. Агамон бе добър, дяволски добър, може би по-добър дори от Алтиарин.

Но сега това нямаше значение.

— Помогни ми. Казарада — каза зеленокосият рицар.

Без да продума, вампирката хвана нежно ранения Тамарай, а той изпъшка от болка. Камарай почувства как се задушава, но стисна зъби. Войската му не трябваше да вижда как плаче.

— Опитах, опитах да го следвам — повтаряше Буч като в транс, — но той бе твърде силен, твърде бърз. Изгубих го…

Войските на врага, приключили битката за днес, отстъпваха назад, но по бойните им крясъци личеше, че се чувстват победители. Със замъгления си мозък Камарай смътно разбра, че това е така и въпреки тежките си загуби, те оставаха безчет, а неговата армия е намаляла с една четвърт — почти смъртоносен удар за надеждите им да спасят Гората на Всемайката.

Но сега Гората нямаше значение. Трябваше да стигнат лазарета и някак си да изцерят брат му.

Каквото и да казваше Агамон.

Глава шестнадесета

Казарада се чувстваше като в кошмар и почти не чуваше шума от воините-защитници, които нареждаха лостови за през нощта и се прибираха за няколко часа неспокоен сън, нито от Белия крал, който кацна отново с магьосниците си и започна да раздава заповеди. Владетелят понечи да призове Камарай, но видя брат му в ръцете на вампирката и махна с ръка, след което извика чичо им, лорд Рисафай.

Денят бе минал катастрофално и не поради техни грешки. Бяха изпълнили всичко както трябва. Самата Казарада бе отнела толкова много живот днес, че й се повръщаше, а жаждата й за кръв вероятно щеше да е утолена за близката една година. Но онези бяха толкова ужасно много! Невероятно много. Орките нямаха чет и макар да бяха убити хиляди, имаше още много пъти по толкова, винаги готови за атака. Обитателите на остров Миной също понесоха тежки загуби, но основната им сила, кохортата на минотаврите, бе почти непокътната. Казарада бе видяла силите на техния владетел, цар Бракадаз, и се съмняваше, че дори тя може да го победи.

Но най-ужасното бе в ръцете й. Тя бе видяла устрема на Тамарай и бе стъписана от яростта му, но Агамон бе бърз и силен като дявол. Бе се справил с него с един-единствен удар и така бе довършил и Камарай. Вампирката долавяше с чувствителния си слух хлиповете, които зеленокосият рицар сподавяше с огромно усилие на волята. Те бяха убили любимата му, а сега на път да си отиде бе и брат му.

Казарада не се съмняваше в думите на Агамон, че раната е смъртоносна. Бе сигурна, че садистичният черен елф е оставил да приберат Тамарай именно за да наблюдават мъчителната му смърт, но също така знаеше, че нямат друг избор, освен да се борят.

Нахлуха в лазарета, без да се извиняват, и забелязаха Таерин, коленичил над ранен мускетар — може би самия им лидер. Венсан — в момента не бе сигурна. Лерта и Алтира не се виждаха никакви, вероятно бяха на горния етаж, към който водеха вити стълби. Жрецът на Рамакар бе затворил очи съсредоточен и Казарада с удивление видя как раната по бедрото на мускетаря зараства.

Венсан се изправи, благодари на Таерин, който само надменно кимна, и се отдалечи. Жрецът се обърна към тях и лицето му посивя.

— Извикай Лерта или Алтира — извика Камарай.

— Не мога — отвърна Таерин.

— Как така не можеш? — избухна Камарай.

— Те са единственото, което пречи на Прастария, рицарю. Не чуваш ли писъка в ума си?

И наистина, осъзна Казарада, телепатичният крясък все още ехтеше приглушено в подсъзнанието й, готов да се разрази с пълна сила.

— Оставете го на легло! — Таерин махна с ръка и Казарада забеляза, че тя леко трепери.

— Той те обичаше — внезапно каза зеленокосият рицар, — обичаше те и затова се хвърли в боя, за да умре. Защото знаеше, че ти ще презреш това.

Лицето на Таерин се изкриви от болка.

— Не знаеш нищо за мен, рицарю, и нямаш право да ме съдиш. Започнах всичко това само за да служа на моя бог, а ето ме сега — лекуващ светли елфи и човеци.

— Значи не те интересува — попита гневно Камарай, — все ти е тая, дали ще умре или не?

— Разбира се, че ме интересува! — кресна внезапно Таерин.

Камарай замълча.

— Трябва да разбереш — продължи жрецът, — че аз никога не съм искал да се влюбвам. Това е против религията ни. Още по-малко пък в мъж. Това е неестествено. И най-малкото в светъл елф. Което вече е отвратително.

— Но стана така, нали? — намеси се Казарада, която бе оставила стенещия Тамарай на земята. — Затова ме накара да спра, когато Легион ни застигна?

— Моите чувства в момента са ирелевантни — отговори Таерин и се обърна към Камарай: — Кой го подреди така?

— Агамон — отвърна с горчивина Камарай, — вашият предводител.

— Агамон не е мой предводител и никога не би могъл да бъде. Аз съм поклонник на Рамакар, а не на този луд.

Таерин коленичи до ранения и огледа раната.

— Много прецизен удар — каза сухо той, все едно коментира обезглавена пуйка, — нанесен точно и прецизно. Целта е да убие жертвата бавно и мъчително, причинявайки максимална болка както на ранения, така и на близките му.

Жрецът вдигна очи към Камарай.

— И да събудя Лерта, полза никаква, рицарю. Тя не може да изцери тази рана.

Камарай се олюля и Казарада го подхвана, за да не падне.

— Значи наистина няма надежда — прошепна той, след което повиши тон, — няма ли дори да опиташ?

— Не съм казвал такова нещо — отвърна надменно Таерин, — казах, че Лерта не може да успее, не че аз няма.

— Не може да си по-добър лечител от Лерта — изпусна нервите си Камарай, — та ти си лечител от три дни, в името на Всемайката!

— Всемайката е слаба, както и лечителите й — отвърна арогантно Таерин. — Аз съм лечител на Рамакар, първият истински такъв. Ще направя каквото мога да спася брат ти.

Внезапно жрецът посърна и арогантната маска изчезна от лицето му.

— Но не ще мога да помогна на други. Тази рана ще отнеме цялата ми сила.

Казарада погледна Камарай в очите. Погледът му се беше изцъклил и тя видя, че е изпаднал в шок. Пред него бе невъзможната дилема — да жертва всички ранени или да спаси брат си.

— Аз ще се погрижа за останалите — долетя слаб глас от стълбите и вампирката се изненада да види Алтира. Магьосницата изглеждаше състарена с няколко години.

— Алтира! — скочи на крака Таерин. — А Прастария?

— Майка каза, че ще го задържи още малко, докато излекувам ранените — отвърна Алтира, — тя усети, че твоята битка предстои. Успех, Таерин.

След тези думи тя се обърна към Камарай и Казарада.

— Вие елате с мен. Жрецът трябва да е сам, докато извършва лечението си.

Камарай кимна, макар вампирката да почувства, че той не иска да се отделя от брат си.

Таерин вдигна очи към него. Всяка от думите му излезе бавно и мъчително, все едно самото им изговаряне му причинява болка.

— Рицарю, искам да знаеш, че ако не успея да излекувам брат ти, ще умра с него. Такава е същността на моето лечение. Мисля, че това отговаря на обвинението ти, че любовта му към мен не ме засяга.

Камарай отвърна на погледа му и просто кимна.

А след това тримата излязоха от дървото и оставиха жреца на Рамакар насаме с ранения.

* * *

Останал сам Таерин потъна в магията, за която допреди дни не бе и подозирал, че притежава. Трябваше да остане спокоен, макар че самият вид на Тамарай, намушкан по този начин, едва не го бе довел до истерия. Присъствието на вампирката и рицаря на светлите елфи го принуди да запази самообладание и сега той потъна в работата си.

Когато Лерта го открехна към света на лечението, тя му разкри своя начин да лекува всяка болка. Тя виждаше раните на хората като възли негативна енергия, които отпускаше с вълшебствата си и така се справяше със самите рани. Нейният подход за всичко бе такъв, така се бе справила и с воина, наричащ се Легион — възел от мъртви души, запратен по петите им.

Таерин обаче не можеше да лекува така, тъй като не бе в природата му да търси мирно решение на проблема. Той бе жрец на Рамакар, бога на войната, и дарбата му на лечител не можеше да промени това. За него раните бяха проблем — враг, който трябва да бъде победен и унищожен. Такъв бе подходът му и изненадващо и за самия него, той даваше резултати. В контузиите и ожулванията на воините, участвали в тренировъчните битки, и в раните на първите, дошли в лазарета днес, бе срещнал противници, които може да победи, врагове, върху които да излее гнева си и да помогне на своя бог.

Нищо обаче не можеше да го подготви за раната, която зееше от корема на Тамарай. За да я изцери, жрецът трябваше да влезе в битка със самата смърт.

Таерин хвана ръката на Тамарай и притвори очи, като започна да нашепва молитви към Рамакар. Знаеше, че богът му не може да го чуе, но това му вдъхваше успокоение. Първо той набеляза за врагове шока и болката, обзели треперещия в агония Тамарай. Те го бяха увили като погребален саван и щяха да го довършат, ако започнеше същинското лечение, без да ги е преодолял.

Таерин насочи магията си срещу този саван и го разкъса като хартия, като усети по ръката на Тамарай, че светлият елф се отпуска и потъва в дълбок сън.

Първите врагове бяха паднали.

Таерин продължи да нашепва молитвите си и насочи вниманието си към самата рана. Тя се появи в ума му като огнен демон, черна сянка, увита в пламъци, която се опитваше да отведе Тамарай дълбоко в недрата на пъкъла, където вилнееха пипалата на Кракена. Апокалиптичната картина накара жреца да се съсредоточи. Той продължи да напява псалми за бога на войната и насочи магията си към демона. Тя потъна в чудовището като в бездънна яма, а Таерин почувства как силите му отслабват. Жрецът се ядоса и стисна зъби, като впрегна цялата си сила към огнения демон.

Напразно. Раната продължи да изпива собствените му магически и жизнени сили, като в същото време убиваше и Тамарай.

Колко жалък начин да умреш, помисли си Таерин. Скимтящ над трупа на някакъв си рицар.

При тази мисъл той почувства как го обхваща още по-голяма немощ и едва не припадна. Демонът сякаш се разрасна в съзнанието му и се изсмя с подигравателния кикот на Агамон. Отвъд него Таерин видя душата на Тамарай, подобна на мъничка светулка, потъваща все по-навътре и по-навътре в мрака. Жрецът почувства ужасната самота, която я обграждаше, болката и срама, които я съпътстваха.

„Не трябва да се чувстваш така — помъчи се да изпрати мислите си към светулката той, макар сам да не бе сигурен в това. — Тук има същества, които те обичат.“

Светулката спря, сякаш на милиметри от пипалата на Кракена, които се протегнаха лакомо, за да я хванат и погълнат.

„Грозното джудже — продължи окуражен Таерин. — Брат ти.“

Светулката сякаш помръкна и се спусна надолу, право надолу към пипалата на Кракена.

„Не!“ — извика Таерин в ума си толкова властно, че имагинерните пипала се отдръпнаха. Жрецът изпита унижение от признанието, което му предстоеше да направи, и почувства как по бузите му потичат сълзи.

„И аз. Най-вече аз.“

Прошепна това и на глас, като въздишка, но то имаше чудодеен ефект. Усети как светулката започва да блести все по-ярко и по-ярко, а пипалата се отдръпват назад.

— Обичам те — прошепна Таерин и магията му се свърза с душата на Тамарай, като предизвика оглушителна експлозия, в която демонът избухна, без да може дори да извика.

С това и последните сили на жреца свършиха и той потъна в успокоителния мрак, превърнал се в символ на неговия бог.

* * *

Събуди се призори. Някой го беше завил и му бе топло и приятно. Отвори очи и установи, че лежи на леглото на болните, а Тамарай го няма.

Надигна се стреснат и се огледа. Светлият елф бе станал и разглеждаше бронята си, все едно не е бил на ръба на смъртта допреди минути. От раната му нямаше и следа, но бе ужасно блед и изглеждаше отслабнал.

— Идиот — изсъска Таерин и се изправи на крака, — лягай веднага. Щях да умра, докато изцеря раната ти, а предвид сегашното състояние на етерните селения, шансът да попадна в Чудноомайните поля, и те все още да са такива, е пренебрежимо малък.

— Но не умря — отвърна Тамарай, без да вдига поглед от промушената си коремна броня, — а ме излекува.

— Браво — отвърна Таерин, — майстор си в това да забелязваш очевидното.

Тамарай остави бронята настрана.

— Когато Агамон ме промуши, мислех, че съм попаднал в ада — отговори той, — дори сънувах, че пипалата на Кракена се протягат към мен. Но след това дойде ти и ми каза нещо, което ме събуди.

Тамарай се обърна към жреца.

— Нещо, от което съм бягал цял живот. Заради което посветих десетилетия на лова на змейове. Заради което нямах приятели. Заради което странях от родния си брат.

— И аз щях да страня от него, ако ми беше брат — отвърна Таерин, но сарказмът му бе защитна реакция. Всъщност бе паникьосан от посоката, в която поема разговорът.

— Събудих се, защото повярвах, че това е истина, и може би защото сега, преди края на света, вече не ме интересува толкова какво ще кажат останалите. Но ако не е вярно, ще взема нов меч и ще се върна на бойното поле.

— Намери някой друг, а не Агамон — отвърна Таерин. — Казват, че минойският цар Бракадаз убивал жертвите си с един удар, бързо и относително безболезнено.

— Благодаря за съвета — отвърна сухо Тамарай, — ще го имам предвид.

— Престани! — излая Таерин. — Никъде няма да ходиш. Ще си стоиш в кревата и ще почиваш. Втори път през този ад няма да мина…

Жрецът се поколеба.

— Дори заради теб.

Тамарай вдигна пронизващите си сини очи.

— Значи е вярно.

— Очевидно да.

— Кажи го — помоли се Тамарай.

Таерин отстъпи назад.

— Това — простена той — е трудно за мен. Аз съм обучаван да мразя, а не…

— Моля те. Трябва да го чуя, за да повярвам.

Таерин притвори очи.

— Обичам те — накрая процеди жрецът. — Сега доволен ли си? Обичам те.

Когато отвори очи, видя с изумление, че Тамарай плаче.

— Какво пак направих? — изкрещя Таерин. — Какво отново не е наред? Мразя светлите елфи!

— Нищо… — вдигна ръка Тамарай.

— Нищо? — повтори обвинително Таерин.

— Просто… не вярвах, че някога ще чуя тези думи, от когото и да е, Таерин. Страхувах се да ги чуя. Затова избягах толкова далеч, чак в открито море.

— При змейовете — допълни Таерин, щастлив от повода да смени темата.

— При змейовете — повтори Тамарай. — И когато дойде на онази лодка… обикнах те, щом те видях, без дори да знам, че ти също…

Светлият елф си пое дълбоко въздух.

— Копнеех и се страхувах да чуя тези думи, Таерин. Защото и аз те обичам. Повече от всичко, което съм обичал на света.

Таерин отвори уста да отговори, но не можа.

— И аз се страхувах — призна накрая той. — Е, сега си го казахме. Всичко свърши.

— Не съвсем — усмихна се Тамарай и в следващия момент се озова пред жреца, а очите на Таерин неволно обходиха мускулестото му тяло, за да се спрат на лицето и пронизващите сини очи.

— Ами давай — успя накрая да каже жрецът, — така и така сме почнали…

И в следващия момент замлъкна, тъй като Тамарай го бе целунал, а светът потъна във фонтан от прекрасни усещания.

— О! — възкликна Камарай, когато отвори вратата на лазарета, а Казарада, която бе дошла с него, избухна в смях.

— Мразя — бе първата дума, която Таерин изрече след първата си целувка. — Мразя светлите елфи.

Глава седемнадесета

Магия — това бе начинът, по който Алтиарин бе полетял. Последен дар от Лерта и Алтира преди пътуването към Иррхас-Аббат, заклинание, вплетено в новия черен плащ, на който черният елф се бе понесъл във въздуха, за изумление на своя стар приятел Римиел.

Магията, разбира се, си имаше граници. Плащът не бе неуязвим, а самата магия, която го поддържаше бе нетрайна. Щеше да може да носи Алтиарин във въздуха за не повече от седмица. Но дотогава елфът се надяваше да е приключил с пътуването си и да се е върнал в Гората на Всемайката, за да я защити от нападателите.

— Харесва ли ти летенето? — попита Римиел, след като се изравни с черния елф.

— Разбирам защо с Алтира толкова говорихте за него — усмихна се в отговор Алтиарин. — Наистина носи усещането за абсолютна свобода…

Двамата вече бяха оставили Гората на Всемайката зад гърба си и навлизаха в земите на хората. Летяха невероятно бързо, със скорост, недостижима за птиците, които ги наблюдаваха с почуда как минават покрай тях.

— С този подарък Лерта и Алтира са надминали себе си — призна вампирът, — имаш ли представа как точно действа?

— Не съвсем — призна си Алтиарин, — все пак не съм магьосник. Знам, че заклинанието има ефекта на криле и в същото време някак си обработва пространството около мен, така че да мога да се издигна във въздуха и да напредвам с тази скорост.

— Има ли други изненади, които двете са ти дали?

— Всъщност да — отвърна Алтиарин и показа пръстените на ръката си, — вдъхнових се за това от легенда за Черния крал, която се мълви в Иррхас-Аббат. Казват, че носел на ръката си пръстени, във всеки от които е скрита душата на могъщо чудовище. Лерта и Алтира ми направиха нещо подобно. Аз обаче не разчитам на демони. Във всеки от разноцветните камъни, които виждаш, е скрито определено заклинание, което призовава природна стихия — огън, лед, вода, въздух и земя. За съжаление, ще мога да ги използвам еднократно, но се надявам да изненадам Черния крал с тях.

— Мислех, че ще го оставиш за мен — намръщи се Римиел, — доколкото си спомням, силата му те притеснява.

— Именно — кимна Алтиарин, — мисля, че дори на теб ще е трудно да го победиш сам. Сега ще мога да ти помогна. Ще го съкрушим заедно. — Алтиарин се намръщи. — Или поне така се надявам.

— Какво повече можеш да ми кажеш за Черния крал? — попита Римиел. — Знам, че е владетел на Иррхас-Аббат и че силите му са легендарни, но нищо конкретно. Кой е той? Има ли си име?

— Той е безсмъртният владетел на Града на Странните Удоволствия — разпери ръце Алтиарин, — никой не помни името му, тъй като управлява от страшно отдавна. Аз лично намирам това за странно. Според мен той умишлено е изличил спомена за произхода си от регистрите. Така поддържа около себе си аура на тайнственост, която му помага да управлява с железен юмрук.

— Лерта каза, че той е предал вярата във вашия бог Рамакар — рече Римиел. — Как е възможно това?

— Отново ми задаваш въпрос, на който не мога да отговоря — поклати глава Алтиарин. — В нашия град той се е считал за най-предания поклонник на бога на войната, а според митовете, се съветва с неговите Сталкери на Мрака. Хилядолетия наред е управлявал Иррхас-Аббат като теократ, господстващ над аристократите и поставен от Рамакар владетел, на когото дори жреците се кланят. Как и защо се е извърнал към Кракена, ако изобщо е станало така, за мен остава загадка.

— Все трябва да имаш някакво предположение — намръщи се Римиел.

— Имам — призна си Алтиарин. — Черния крал е болезнено властолюбив и честолюбив и признава само силата. За него и за нашия народ като цяло, тя е върховната добродетел. Светът е създаден, за да бъде управляван от силните, а слабите трябва да бъдат техни роби. Така вярват в Иррхас-Аббат.

— Какво общо обаче има такова вярване с нещо толкова драстично, като това да смениш религията си? — не разбра Римиел.

— Може би Черния крал е сметнал, че Рамакар се е провалил — отвърна Алтиарин.

— Как така? — стъписа се вампирът.

— Черните елфи почитат или почитаха Рамакар с вярата, че той ще им донесе победа и власт над останалите народи на Тарр, включително и над светлите им братовчеди. През вековете тази надежда се оказа неоправдана. Със саможертвата си Томан Изкупителя предотврати успеха на нашия полулегендарен герой Миракин преди векове, а оттогава черните елфи нямат значителни външнополитически успехи. Набезите срещу джуджетата и пленяването на орки от Планината на Ледените Хребети поддържа самочувствието на обитателите на Иррхас-Аббат, но не носи никакви реални дивиденти. Подозирам, че моята история е влошила нещата.

— Защото си избягал успешно от града? — предположи Римиел.

— Бях прогонен от града, тъй като се счита, че изгнанието е най-страшната участ за черен елф — отвърна Алтиарин. — Лишен от себеподобни, елфът на мрака би трябвало да умре в агония, а не да се съюзи с представители на останалите раси. Аз обаче намерих щастието и любовта с Лерта, а след това провалих опитите на черните елфи да си отмъстят за прегрешенията, които вярват, че съм извършил срещу тях. Нещо повече, аз разкрих техния агент в Гората на Всемайката и сложих край на процеса, който трябваше да поквари вярата на светлите елфи. Освен това нашите победи срещу Инквизицията охлабиха хватката на Сталкерите на Мрака върху Църквата на Томан. На практика, по всички параграфи. Рамакар претърпя тежко поражение. Много е възможно Черния крал да е решил, че този бог не може да реализира политическите му амбиции и така се е обърнал към още по-могъщ господар.

— Мислех, че черните елфи вярват, че са единствените, които могат да спасят света от Кракена — намръщи се Римиел, — поне нещо такова излезе от думите на Телмакин.

Алтиарин потръпна, спомняйки си предателя в Гората на Всемайката.

— Жреците със сигурност са вярвали в това, предполагам, че част от аристократите споделят тези виждания, макар вековете на политически интриги да са притъпили месианското чувство на черните елфи — отвърна Алтиарин, — но, Римиел, когато хилядолетия наред си бил отдаден на мрака, ти приемаш най-лошите му привички, а отказът от принципи е основен фундамент на злото.

— Не съм сигурен, че те разбирам — призна Римиел.

— Според черните жреци методите, които използваме в името на Рамакар, са приемливи, тъй като целта — спасението на Тарр — оправдава средствата. Изглежда невероятно тъкмо това гледище да доведе до предателство спрямо основната идея, но всъщност е логично. Вероятно за Черния крал победата над останалите раси се превръща във фикс идея и замяната на един господар с друг е приемлива в името на постигането й.

— Според Лерта обаче тази победа може да унищожи света! — възкликна Римиел.

— Така е — кимна Алтиарин, — но да вземеш подобно решение вече едва ли е много трудно за Черния крал. Хилядолетия наред елфите на мрака са учени, че всеки трябва да се погрижи за себе си, че проявата на чувства като любов и приятелство е признак на слабост. След толкова много време елфите на мрака са престанали да изпитват лоялност към когото и да било. Нормално е техният владетел вече да не чувства нищо и към тях. Неговата абсолютна цел е собственото му добруване и победата над онези, които той намира за врагове. А целта, както вече ти казах, оправдава средствата.

— Как се вписва Прастария в цялата ситуация? — поинтересува се Римиел.

— И това не зная — въздъхна Алтиарин. — Трябва да ти призная, че съм изумен от появата на такова същество на Тарр. Ако има нещо, в което елфическите аристократи са убедени, то е, че Великата раса вече не съществува. Това е много важно за нас, тъй като според нашето образование Ми-Го са единствените създания, чиято вещина в тъмните изкуства и вероломство са ни съперничели. Победата над тях е ключова в историята. Шокиран съм, че Черния крал е върнал техния предводител от миналото.

— А ние оставихме Тира и Лерта да се борят с него… — каза тъжно Римиел.

— Нямахме друг избор — изкриви лице Алтиарин, — ако Черния крал наистина се готви да принесе в жертва целия свят на Тарр, трябва да го спрем. Можем само да се надяваме, че ще го сторим достатъчно бързо, преди Прастария да се изправи в битка с жена ми и дъщеря ми.

— Вярваш ли, че можем да победим краля? — попита Римиел.

— Нямам представа — отговори Алтиарин искрено, — неговото могъщество е легендарно, но е видимо само за много тесен кръг приближени, а дори и те не знаят точните му граници. Знам обаче едно: от векове не е влизал в истинска битка. Това може да се окаже предимство, независимо от заклинанията и адските пазители, които има на своя страна.

— Да се надяваме, че е така — промълви Римиел. — Не ми се иска да вярвам, че летим към смъртта си.

Двамата продължиха напред мълчаливо, изминавайки огромни разстояния за броени часове. Пътят, който им бе отнел седмици по време на пътуването към Водопада на Зората, сега бе изминат за по-малко от ден. Вечерта вече виждаха очертанията на Ледената планина, масивна и огромна, издигаща се на цели километри височина.

— Можем да нощуваме тук — предложи Римиел — и да продължим по пътя си утре.

Алтиарин се съгласи и двамата кацнаха до една огромна скала. Макар някога да бяха нощни същества, с времето привикнаха към обичаите на светлите елфи и предпочитаха да пътуват денем, като почиват нощем. Накладоха огън, въпреки че Римиел нямаше нужда от топлина. Времето в подножието на Планината бе мразовито и повърхността наоколо бе покрита със сняг. Скалата бе единствената преграда пред виелицата, която фучеше из проходите по-горе в планината.

Римиел предложи да остане на пост цяла нощ, понеже имаше значително по-малка нужда от сън в сравнение с Алтиарин. След известно колебание елфът прие предложението му и заспа. Макар да се бе справил с летенето като ветеран, той за пръв път се издигаше във въздуха и поренето на вятъра го бе изтощило, докато за Римиел това бе ежедневие.

Алтиарин потъна в дълбок сън, в който видя издигащата се в облаците Поднебесна кула. На върха й стоеше Черния крал, разперил ръце и шепнещ наричания на език, който нямаше нищо общо с мелодичната реч на народа му.

Йа! Йа! Ктхулу фхагн! Пх’нглуи мглв’нафх Ктхулу Р’лйех вгах’нагл ф’хтагн.

В небесата около него се разливаше злокобно пурпурно сияние и Алтиарин видя чудовищен силует, който се оформяше от нищото. Преди да разбере какво същество се появява над Тарр, сънят го пренесе към непристъпните върхове на Ледената планина, покрити с вечен сняг. Повече почувства, отколкото видя незнайно, безименно чудовище да прелита покрай тях, а присъствието му го изпълни с ужас, какъвто не бе познавал досега. Остър мирис на сяра го блъсна в ноздрите, а из върховете се разнесе оглушителен рев…

Алтиарин отвори очи. Наоколо бе тъмно и единствената светлина се разнасяше от огъня, който пукаше до него. Поне част от съня му бе реалност — някакво същество наистина бе изревало, макар и от много далеч.

— Какво беше това? — изправи се черният елф.

— Ти ми кажи — отвърна Римиел, изтеглил огромния меч, който обикновено висеше на гърба му.

Двамата останаха загледани в тъмнината, но създанието, надало страховития рев, така и не се появи. Вероятно бе наистина много далече, помисли си Алтиарин и в същото време изтръпна от мисълта за размерите му. Това не бе някой от обичайните за Ледената планина хищници, тъй като нито саблезъбият тигър, нито пещерната мечка и адската свиня можеха да надават такива пронизителни крясъци. Дори снежният човек Йети нямаше такова гърло.

Алтиарин почувства, че нещо древно, зло и отвратително се е пробудило да ги посрещне и си спомни мрачните легенди за съществата, които Черния крал държеше в своя пръстен.

Тази мисъл прогони съня от очите му и той предложи на Римиел да си почине. Макар да бе напрегнат, вампирът имаше нужда да остави ума си да се отпусне и потъна в сън, а Алтиарин застана на пост. Снегът около тях бе натрупал, а виелицата носеше все повече студ.

Това, което обезпокои черния елф обаче, бе смътният мирис на сяра, който започна да се просмуква в цялата планина наоколо.

* * *

На следващата сутрин продължиха по пътя си, като отново се издигнаха във въздуха. Този път трябваше да летят все по-нагоре и по-нагоре и това се оказа изморително за Алтиарин. Преди много години той бе прекосил Ледената планина пеш и това едва не го бе убило. Дори летейки, елфът усети как се изтощава от разредения леден въздух, който бе принуден да диша, а студът го пронизва до мозъка на костите. Вятърът не спираше да вее сняг и мраз в очите, а бученето му из планинските проходи звучеше като злокобна приспивна песен, примамваща към бялата смърт. По някое време Алтиарин почувства как клепачите му натежават и се унася, докато лети, а след това — как здравите ръце на Римиел го хващат под мишниците и го понасят във въздуха.

— Хей — възрази черният елф, — просто трябваше да ме разбудиш!

— Пести си силите — отвърна вампирът, — не е предвидено смъртни да летят толкова нависоко.

И наистина — двамата вече се издигаха до върховете на Планината на Ледените Хребети и Алтиарин видя замръзналия сняг по тях, скован от векове. Черният елф потрепери пряко волята си.

— Още малко — успокои го Римиел — и след това се спускаме надолу.

Алтиарин понечи да отговори и в същия миг го блъсна ужасната смрад на сяра. Усети отвратителното присъствие от съня си и отвори уста, за да извика предупредително, когато от сенките на най-високия връх в планината изплува фигура, която накара дори него, великия воин от Иррхас-Аббат, да замлъкне. Появи се колосално същество с дължина от десетки метри. Бе покрито от глава до пети с черни люспи — като влечуго. Змиевидна бе и грамадната му глава, а също и дългата опашка, която шибаше нервно във въздуха. Противно на всяка логика на естествознанието, то имаше четири страховити крака, завършващи с огромни нокти, които можеха да понесат мамут, но също и гигантски криле, като на прилеп. Ала най-страшни от всичко бяха алените му очи, в които блещукаха огньовете на ада.

Съществото отвори уста и изрева така, че цялата планина около тях се разтърси, а от заснежените й склонове се спуснаха лавини.

— Дракон — промълви Алтиарин.

— Но те са легенда — отговори Римиел, смаян от появата на ужасното същество пред тях.

— Кажи му го — отвърна Алтиарин и махна с ръка на вампира да го пусне. Осъзна, че това е краят. Нямаше начин да победят страховитото същество. Черния крал ги бе надиграл тотално. Първо Прастария, а сега и дракон. Той явно имаше неизчерпаем ресурс от отдавна забравени ужаси, които да призовава в случай на нужда. Дори Камарай да отблъснеше войската на лорд Агамон, Гората на Всемайката щеше да бъде подпалена от това кошмарно изчадие, изплувало от толкова далечно минало, че никой не вярваше в съществуването му. Мисълта го изпълни едновременно с гняв и тъга и той се закле, че ще продаде скъпо живота си.

— Как можем да победим такова нещо? — попита Римиел, извадил меча.

— Не можем — отвърна тихо Алтиарин, но последва примера му. — Можем само да умрем достойно.

Драконът разтвори страховитата си паст, огромна като пещера, и ужасната смрад на сяра отново лъхна черния елф и вампира. Бе невероятно, че такова огромно същество бе успяло да подготви засада. То обаче бе дошло от безкрайно стари времена, когато светът бе пълен с подобни влечуги, и имаше опит в битки, каквито противниците му не бяха и сънували. Пламъците в очите му лумнаха свирепо и от устата му изригна гигантска огнена струя, която щеше да изпепели Римиел и Алтиарин за секунди, ако не бяха отлетели в различни посоки. Огънят облиза най-близкия от планинските върхове и вековният сняг се превърна в пара, а миг по-късно скалите избухнаха в отломки, които засипаха околните склонове.

Алтиарин изпита черно отчаяние. Дори бог щеше да се справи трудно с такава твар.

Драконът насочи погледа си към него, но в същия момент Римиел постъпи така, както би постъпил само един верен приятел и храбрец като него. Той приближи съществото със светкавична скорост и понечи да го промуши в окото с гигантския си меч.

Оръжието се счупи. Звярът насочи вниманието си към дребната мушица, дръзнала да го обезпокои, и отново нададе страховития си рев, от който скалите наоколо се разцепиха. Вампирът се парализира от ужас и Алтиарин видя, че ще загине, глътнат като комар от страховитото влечуго. Реши да използва някой от пръстените си и се спря на този с кафеникав камък, символ на Земята. Черният елф потърка украшението и махна с ръка към отломките от съсипания връх. Магията, изработена от Лерта и Алтира, двете най-могъщи магьосници в Тарр, имаше невероятен ефект и ги събра в мощен каменен юмрук, който се издигна във въздуха и удари дракона право по муцуната.

Ала огромното влечуго дори не трепна, а камъните се разпаднаха на прах. Звярът нададе нов оглушителен рев, от който ушите на Алтиарин писнаха, но поне Римиел отлетя в бягство, мъчейки се да се скрие от гнева на дракона.

Гигантското същество го последва, наумило си, че вампирът е по-опасната плячка. На черния елф му отне известно време да се съвземе от шока, предизвикан от факта, че магията на Лерта и Алтира не причини никаква вреда на противника им, и след това отлетя подире му.

Пъргав, маневрен и опитен летец, Римиел се носеше между непристъпните върхове на Ледената планина, като се мъчеше да се скрие от погледа на дракона. Исполинското същество обаче го следваше неотклонно, а огромното му туловище просто минаваше през върховете, като ги чупеше на дребни късове. Драконът избълва нова струя пламък, чийто зной стопи метри натрупан сняг и той потече по планината като нова пълноводна река.

Алтиарин с потрес осъзна, че това създание променя географията на континента и за пръв път разбра, че Черния крал наистина се кани да унищожи Тарр, иначе никога не би пуснал такова изчадие на бял свят. То нямаше да спре пред нищо и щеше да разрушава всичко по пътя си — вероятно щеше да изпепели собствената му армия, може би и самия него. Кралят явно възнамеряваше да е далеч оттук, когато това се случи — някъде Другаде, където силата на дракона няма да го стигне.

В това време Римиел се бе скрил в дълбокия метри сняг, в сянката на едно скално плато. Черният елф го видя с наблюдателния си поглед, но драконът го пропусна сред разрушенията, които сееше. Звярът изсъска подразнен и избълва нова струя пламък във въздуха. Вонята на сяра бе станала непоносима, както и горещината, заместила студа.

Алтиарин трескаво се замисли какво да използва срещу чудовищното същество. Вятърът явно нямаше да свърши работа, а черният елф се опасяваше, че Огънят само ще помогне на създанието. Оставаха Водата и Ледът, но Алтиарин не знаеше колко силни трябва да са те, за да имат ефект. Все пак бе видял как драконът превръща вековен лед в пара.

Тогава в съзнанието му се оформи план, прекалено безумен, за да сработи, ала елфът нямаше друг избор. За целта трябваше да привлече вниманието на съществото. Той даде знак на показалия се от снега Римиел да остане на място и отприщи силите на Вятъра срещу черния дракон, като потърка небесносиния камък на пръстена си. От нищото се завихри тайфун, който се издигна на десетки метри и блъсна летящото същество в гръб. Драконът залитна за миг, но след това размаха криле и се обърна към новия нападател, а в червените му очи отново лумнаха пламъци.

Звярът разтвори страховитата си паст и ужасната воня на сяра блъсна Алтиарин в носа. Черният елф се олюля и едва не повърна, но успя да потърка тъмносиния камък на Водния пръстен и в същото време да го метне право в устата на звяра.

Пълноводна река бликна в гърлото на дракона и потуши пламъците му, като го накара да се закашля. Създанието нададе гневен рев и шибна с опашка към земята, като едва не смачка Римиел, спасил се с отчаян скок настрани. Вампирът направи жалък опит да хване съществото за опашката, но тя се изви като камшик и го запрати на десетки метри към един връх, в който той се блъсна с невероятна скорост, а после рухна безжизнен в подножието му.

Драконът разтвори страховитата си паст, от която излизаха зловонни пушеци, и се хвърли към Алтиарин, за да го погълне, точно така, както черният елф се бе надявал.

Алтиарин полетя към зейналата паст на дракона и потъна в широкото му като коридор гърло. Последва пътуване, което той не бе сънувал и в най-ужасните си кошмари, през отвратителния хранопровод на създание, което не трябваше дори да съществува. Накрая се озова в стомаха, където ужасната воня на сяра се смеси с тази на ацетон. Черният елф се олюля от вълната гадене, която го заля, но успя да потърка снежнобелия камък на Леда. Магията, която Лерта и Алтира бяха приготвили, изригна и замрази вътрешностите на съществото, което започна да се мята отчаяно. Алтиарин изгуби равновесие и падна на заледената повърхност, като с ужас забеляза как стомашните сокове на дракона започват успешно да се борят с магията на жена му и дъщеря му и да освобождават лигавата повърхност под тях. Трябваше да действа бързо.

Отчаян. Алтиарин потърка и последния, Огнен пръстен, с ясното съзнание, че може би си подписва смъртната присъда. Мощен взрив разтърси заледения стомах на чудовището и заслепи черния елф с облак сажди, като изпепели черното му наметало.

В следващия миг Алтиарин пропадна през огромна дупка право към заледената повърхност и вероятно щеше да загине, ако Римиел не се бе появил от нищото и не го бе хванал.

Черният елф вдигна поглед нагоре и видя как изтърбушеният дракон, загинал мигновено след експлозията, поразила вътрешностите му, пада и стоварва колосалното си туловище върху цели два върха на Ледената планина, превръщайки ги в купчини камъни, които го погребаха под исполинска могила.

— Успя — каза невярващо вампирът, — успя да го победиш!

Алтиарин нямаше сили да отговори. Вярно че драконът бе паднал, но всички пръстени, които Лерта и Алтира бяха подготвили — неговият огромен коз в битката с Черния крал — вече бяха изчерпали силите си. Освен това Алтиарин не можеше да не се запита какви ли още ужаси могат да бъдат призовани срещу тях?

Глава осемнадесета

— Не трябва да си толкова шокиран — каза Казарада, докато двамата с Камарай вървяха към дървото на Белия крал, в което той бе свикал военен съвет, — така стават нещата в живота.

Камарай стоеше до нея, разкъсван от противоречиви чувства. От една страна, той бе по-щастлив от всякога заради това, че брат му бе оцелял. Бе се страхувал, че черните елфи ще му отнемат и него, така както бяха убили любимата му. Раната, която Тамарай бе получил от ръката на лорд Агамон, със сигурност изглеждаше смъртоносна. Таерин обаче бе успял там, където дори Лерта и Алтира щяха да се провалят. Това му бе казала по-младата от двете вълшебници, малко преди отново да потъне в медитативния транс, чрез който двете с майка й предпазваха тяхната армия от кошмарната мощ на Прастария.

Камарай се тревожеше за Лерта и Алтира. Той не бе виждал майката вълшебница, но дъщерята изглеждаше състарена и уморена, въпреки че бе изцерила всички ранени войници — били те хора, елфи или джуджета. През последните десетилетия двете бяха натрупали много знания и огромна сила. Но дори и те изглеждаха недостатъчни пред безграничната мощ на чудовищния Ми-Го, чийто вой продължаваше да ехти в дъното на подсъзнанието му.

Камарай обаче се притесняваше повече за брат си. Тамарай вървеше зад него, облечен в нова броня и отново спуснал шлем над лицето си. Очите му обаче не бяха студени, както преди, а блестяха с весели искрици всеки път, щом погледнеше към Таерин. Жрецът на черните елфи отново бе сложил тъмното си наметало и бе спуснал качулката над лицето си, но стъпката му бе някак по-лека и стоеше близо до брат му.

— Виж нас — продължи Казарада, която също бе сложила бронята си за падането на нощта, — нещата потръгнаха от един разговор.

Това беше и не беше така, помисли си Камарай. Двамата изкараха заедно цялата подготовка на армията му. Действително, елфът се бе изненадал от чувствата, които изпитваше към дръзката вампирка, но бе имал време да я опознае и да се увери, че тя е на негова страна. Таерин доскоро се държеше открито враждебно. А сега брат му го бе избрал за свой спътник.

Рицарят знаеше, че много светли елфи няма да одобрят това, било защото двамата влюбени са от един и същи пол и така няма да имат деца, нужни за оцеляването на техния, като цяло, малоброен народ, било заради това, че Таерин е елф на мрака, един от изконните врагове на техния вид.

— Трябва да ги подкрепиш — натърти Казарада.

— Разбира се — отвърна машинално Камарай, но разбра, че наистина го мисли. Той искаше брат му да е щастлив. Годините, в които се бе измъчвал, го притесняваха дори повече от собствената му самота, последвала смъртта на Инувиел. Бе парадоксално, че и двамата са намерили любовта почти едновременно, а и Камарай разбра, че изборът на Казарада за него ще е почти толкова проблематичен, колкото и този на Таерин за брат му. Вампирите нямаха деца — нито можеха да зачеват, нито да раждат. А и немъртвите не бяха възприемани като подходящ романтичен партньор за един рицар на Всемайката. Чичо им, лорд Рисафай, щеше да е особено огорчен. Той нямаше свои деца и бе поел грижите над тях, когато двамата бяха останали сирачета, преди много, много години, след поредната среща на народа му с емисари на Иррхас-Аббат.

Но такъв бе животът, даде си сметка Камарай. Всеки имаше право на щастие и никой не можеше да му го отнеме, независимо от причините, които би могъл да изтъкне. Дори това да е оцеляването на народа на елфите, камо ли благоприличието и традицията. Именно вярата в правото на щастие отличаваше светлите елфи от техните тъмни събратя.

Но черната армия от Иррхас-Аббат искаше да им отнеме това право. Сега Белия крал бе извикал съветниците си, за да обсъди с тях по-нататъшните действия на войската. Тъмната орда, предвождана от лорд Агамон, още не бе нападнала и самият Камарай се чудеше какво ли са замислили. Бе ясно, че едва ли възнамеряват да отстъпят, въпреки загубите, особено от страна на орките. Ако не друго, то непрестанната телепатична атака на Прастария свидетелстваше, че войските на Черния крал не са се отказали.

Камарай влезе в Дървото на Белия крал, следван от Казарада, брат си и Таерин. Лорд Рисафай бе изненадан да види Тамарай в добро състояние.

— Мислех, че ще загинеш, момчето ми — продума той, занемял.

— И аз — призна си Тамарай.

— Лъжеш — отвърна Таерин, — снощи не бе в състояние да мислиш за нищо.

— Разбрах, че ти си отговорен за лечението — каза лорд Рисафай, — дължим ти благодарности, жрецо.

Разговорът им бе прекъснат от Белия крал, който се появи в залата за аудиенции, образувана по вълшебен път в дървото. Около него крачеха верните му магьосници, помогнали му да отблъсне Влъхвите на Смъртта.

— Ваше величество — поклони се ниско Камарай.

— Няма нужда да се покланяш, Камарай — отговори владетелят и стисна ръката на зеленокосия рицар, — отбраната ти бе безупречна.

След това кралят се обърна към Тамарай.

— Виждам, че си отново на крака. Това е невероятно и се радвам да те видя сред нас. Но друг път бъди по-внимателен! Грехота е да рискуваш живота си тъй лекомислено.

Накрая кралят кимна към Таерин и Казарада.

— Не за пръв път приютяваме черен елф и вампир в нашата гора. Гордея се с присъствието ви тук. Вие достойно заместихте отсъстващите Алтиарин и Римиел.

Двамата изглеждаха стъписани от похвалата, но Белия крал вече бе заел мястото си на престола. Погледът му бе насочен към двамата представители на човешкия род — малко бледия, но видимо излекуван Венсан и навъсения Мюлер.

— Събрах ви, за да обсъдим по-нататъшната стратегия в битката с армията на лорд Агамон — продължи кралят без излишни увъртания, — гордея се със защитата, която успяхте да организирате, а за ефективността и свидетелстват останките на орките, черните елфи и обитателите на остров Миной, които в някаква степен също са жертви на безумната амбиция на моя събрат от Иррхас-Аббат. За нещастие, ние също понесохме немалки щети. Половината мускетари на граф Венсан вече не са между нас, една трета от рицарите на барон Мюлер споделиха съдбата им. Войските на крал Уилям се представиха по-добре и все пак една пета от джуджетата са погинали. Нашите рицари също дадоха много свидни жертви въпреки усилията на лейди Алтира.

Белия крал сплете пръсти.

— Барон Мюлер има предложение към нас — рече той и кимна на рицаря.

Паладинът се изправи и се прокашля.

— Преди да отправя въпросното предложение — каза Мюлер, — искам да поздравя всички за доблестната съпротива, която оказахте вчера. Гордея се, че се борих рамо до рамо с вас.

Присъстващите любезно кимнаха, но Камарай усети как сърцето му се стяга от лоши предчувствия.

— Независимо от това, мисля, че вече ви е ясно — нашата позиция е незащитима. Орките са прекалено много, обитателите на остров Миной — твърде свирепи, а аристократите от Черния град — прекомерно изкусни, за да бъдат победени. Още два дни битки като тази и няма да има армия, която да спре похода на Агамон. Така вашите жени и деца, бъдещето на народите на елфите и джуджетата ще бъдат погубени.

— Какво предлагаш тогава? — попита лорд Рисафай.

— Отстъпление — отвърна навъсено Мюлер. — Столицата Санпар е най-добре укрепеният град на Тарр. Жертваме Гората, но печелим безопасност за вашите потомци. През вековете човечеството има много грехове спрямо вашите народи. Време е да ги изкупим. Предлагам ви да се скриете зад стените на Санпар. Силите на Агамон ще крушират там.

— Невъзможно — отвърна Рисафай. — Гората на Всемайката е повече от наш дом. Тя е връзката между нас и великата богиня, която ни закриля. Оценявам щедростта ти, човеко, но за нас е непосилно да изоставим дома си.

— Може да се наложи, ако искате да оцелеете — обади се крал Уилям. Владетелят на джуджетата също присъстваше, придружен от капитан Буч. Лицето на стария моряк бе светнало от изумление и облекчение при вида на Тамарай.

— Ние също трябваше да напуснем родния си дом — продължи джуджешкият крал, — и затова оцеляхме. Народът ми е уморен от път, но е по-добре да отстъпим отново, отколкото да станем на курбан за удоволствието на Агамон.

— Какво е твоето мнение, сър Камарай? — попита Белия крал и погледна въпросително към зеленокосия рицар.

— Аз… — обърка се Камарай. Не бе свикнал на такова внимание и не очакваше да се допитат до него по толкова важен въпрос. Досега винаги лорд Алтиарин бе съветвал краля по военни въпроси. Но ето че отговорността бе стигнала до Камарай.

— Ако позволиш, братко — намеси се Тамарай.

Зеленокосият кимна, благодарен за прекъсването. Щеше да може да обмисли отговора си.

— Аз живях сред джуджетата десетилетия и знам, че тяхната връзка с морето и градовете им е също толкова силна, макар и различна от нашата с Гората — продължи някогашният моряк. — Знам какво им е коствало да изоставят земите си, тъй като изпитах същото, когато ги напуснах. Знам обаче още, че по-умният винаги отстъпва. Сблъсках се със силата на черните елфи, кралю. Те не са враг, когото можем да победим в открита битка. Ние живеем, за да градим, а те — за да рушат. Това е едничкият смисъл от съществуването им. Ако не избягаме сега, ще умрем в безсмислена битка.

— А ти какво ще кажеш, Таерин? — премести погледа си Белия крал върху жреца. — Наистина ли събратята ти са толкова страшни, колкото ги описва Тамарай?

Жрецът се поколеба.

— Трябва да разберете, че аз не споделям негативните оценки, които давате за пътя на моя бог и тези, които го следват… — започна той.

— Но този път подпали дома ни — не се сдържа Рисафай. Белия крал вдигна ръка, за да му даде знак да замълчи.

— Но това, което става — продължи Таерин, — няма общо с моя бог. Силата, с която враговете ни разполагат, е нечувана. Те прогониха Рамакар от собствения му град и сега искат да направят същото с остатъка на света. Моето желание е да се бия с враговете си.

Лицето на Таерин се изкриви от горчива усмивка.

— Но видях, че не мога — въздъхна той.

Тамарай го прегърна през рамото. Рисафай се намръщи още повече.

— Станах лечител, защото Лерта ми каза, че това е по-добро от варианта да вляза в битка, която не мога да спечеля — продължи Таерин, — и мисля, че това е съвет, който важи за всички ни сега.

Белия крал кимна и погледна към Казарада.

— Какво е твоето мнение? — попита търпеливо той.

— Разумът ми казва, че предложението на хората е добро — отвърна вампирката, — но сърцето ми желае друго.

Внезапно немъртвата прегърна Камарай през кръста и го притисна към себе си.

— На това място открих любовта — обяви тя и втрещи Рисафай, чието лице стана пепеляво, — в тази Гора видях, че пътят на Живота е ако не по-силен, то поне по-смислен от този на Смъртта. Не бих искала да я изоставя.

— Нито пък аз — обади се граф Венсан. — Предпочитам да умра, отколкото да отстъпя това място в ръцете на враговете ни.

Белия крал кимна и отново погледна към Камарай.

— Имаш ли вече отговор, мой храбри рицарю?

Зеленокосият кимна бавно, макар да се бе изчервил от прегръдката на Казарада и да се тревожеше от неизбежния разговор, който му предстоеше да проведе с лорд Рисафай.

— Казарада е права — отговори той и прегърна любимата си. — Пътят на Живота е по-смислен от този на Смъртта. И макар да съм готов да умра за тази гора, подобно на Венсан, стига само да ми заповядате… смятам, че имаме дълг към нашия народ и този на джуджетата.

Камарай преглътна. Не вярваше на собствения си глас. Той предлагаше да дезертират, да изоставят Гората на съдбата й.

Но нали бе видял силата на Агамон. Мощта на тъмнината, която едва не бе отнела брат му. Бяха длъжни да оцелеят.

— Подкрепям предложението на барон Мюлер.

Паладинът изръмжа одобрително.

— Потресен съм, племеннико — каза накрая Рисафай и погледна към вампирката, а после и към Тамарай и Таерин, — потресен съм от всичко.

— Това, което става, е потресаващо — разпери ръце Белия крал — и затова мерките, които трябва да вземем, са такива. Подгответе се за отстъпление. Аз ще забавя враговете ни с магията на моите вълшебници, а след това ще се присъединя към вас.

С тези думи владетелят плесна ръце в знак, че аудиенцията е приключила, ала тъкмо тогава в залата нахлу вестоносец на светлите елфи, с побеляло лице и уплашен поглед.

— Пратеник — каза елфът задъхан, — от Черната армия изпратиха преговарящ.

* * *

Няколко минути по-късно Белия крал, свитата му от магьосници и благородници, а също и Камарай, Рисафай, Тамарай, Казарада и Таерин приближиха предните лостови на армията им. Срещу тях, в далечината, се виждаха несметните пълчища от пришълци, но не те привлякоха вниманието им. Приближаваше тъмнокос елф с наметало, издаващо го, че е Влъхва на смъртта, един от личните чародеи на Черния крал. На изпитото му лице бе изписано презрение, а устата му бе изкривена в подигравателна усмивка.

— Казват, че носиш съобщение — посрещна го Белия крал. Изражението на лицето му бе спокойно, почти ведро. Не издаваше нито напрежение, нито враждебност. — И то лично за мен. Да чуем какво е.

Влъхвата на смъртта се поклони, но жестът изглеждаше по-скоро подигравателен, отколкото искрен.

— Привет от лорд Агамон, главнокомандващ армиите на Иррхас-Аббат, дясна ръка на великия Властелин на Странните Удоволствия, железен юмрук на черните елфи. Нашият предводител ви призовава надуел, Бели кралю. Докажете надмощието си в меча и магията срещу нашия командир или умрете позорно!

Придружителите на Белия крал се разшумяха.

— Това е нечувано — изплющя гласът на Мюлер, — наглостта ви не знае граници. Единствено вашият така наречен Черен крал има ранга и статута, за да се изправи срещу Повелителя на Гората.

— Безумно, владетелю — подкрепи паладина и крал Уилям, — трябва да откажете, това е безсмислен риск.

Но Белия крал поклати глава.

— Вие сте готови да умрете за мен и народа ми — отвърна спокойно той, — аз за вас, също.

— Значи приемате? — попита Влъхвата.

— Приемам — кимна Белия крал.

Магьосникът от Иррхас-Аббат се усмихна, но следващите думи на владетеля го попариха.

— След като отнема живота на детето, което предвожда армията ви, ще получите право да изгорите тялото му на клада, така както повелява на един благородник. Дори заблуден като лорд Агамон.

Черният елф изсъска и лицето му се изкриви от злоба. Нямаше обаче що да стори пред цялата свита на Белия крал.

— Битката ще е по залез-слънце — каза той, — тогава ще видим дали мечът ви е така остър, както езикът ви, владетелю.

С тези думи Влъхвата обърна коня и препусна назад към армията си.

Белия крал го изпрати с поглед.

* * *

Денят изтече като един час. Новината, че Белия крал ще се изправи в битка срещу лорд Агамон обиколи лагера като пожар и не след дълго всички шушукаха за предстоящия двубой.

Камарай имаше лошо предчувствие за всичко това. Той не можеше да разбере защо му е на лорд Агамон да рискува живота си в битка с Белия крал. Нима аристократът от Иррхас-Аббат бе чак толкова надменен? Вярно, че надви брат му без особени усилия, но Белия крал бе на повече от хилядолетие, вещ и в магията, и в боя с меч.

— Това е въпрос на чест — бе му обяснила Казарада.

Тя идваше от Иррхас-Аббат и разбираше много от въпросите на честта, поне такава, каквато е тя за черните елфи. Разказа му, че в Града на Странните Удоволствия благородниците често се предизвикват един друг на дуели и е трудно да откажеш. Самата тя не вярваше, че Агамон ще опита нещо подло. За благородник това би било позорно. В някои от дуелите, бе казала тя благородниците дори не използват защитни удари, а само се секат един друг, докато някой не падне, облян в кръв.

Таерин обаче не бе толкова убеден. Нещата в Иррхас-Аббат не са същите, както преди, бе възразил. А и Агамон никога не се е славил с особено чувство за чест. В Града на Странните Удоволствия той отвличал враговете си и ги измъчвал в тъмниците на своя замък, а писъците им оформяли симфония, която слушал с наслаждение.

Тамарай, разбираемо, бе притеснен за Белия крал. Той помнеше унищожителната сила на Агамон, начина, по който се бе разправил с него.

— Той е дори по-добър боец от лорд Алтиарин — сподели впечатленията си брат му.

Камарай обаче смяташе, че вещината на Белия крал би му помогнала да победи дори Алтиарин. Той бе сигурен, че владетелят на Гората може да се справи с Агамон в честна битка. Въпросът бе дали битката наистина ще е честна?

По залез-слънце Белия крал излезе пред армията си, обкован в платинена броня, със сребърна корона, закована към продълговатия му шлем. Бе въоръжен с огромен двурък меч, а на гърба му се развяваше дълъг плащ в сребърни оттенъци. Изглеждаше като бог на доброто, слязъл сред смъртните. Рамакар сигурно е изглеждал така, помисли си Тамарай, преди да бъде покварен от злата магия на Кракена. Той сподели тази си мисъл с Таерин, който сви неодобрително устни.

От другата страна, пред черната гмеж, се появи лорд Агамон. Подобно на Белия крал, той също бе спешен. Бе облечен в черно от глава до пети, със същите доспехи, които бе носил, когато прониза Тамарай. От раменете му се спускаше дълъг черен плащ, а на главата си бе поставил шлем, който да предпазва черепа. Изпод него се вееше бялата му коса. Лицето му се виждаше и бе изкривено от арогантна усмивка.

Белия крал застана пред него и вдигна меча си в поздрав.

— Бих искал да кажа, че за мен е чест — започна владетелят, — но всъщност е необходимост. Ако все още има бог, на когото да се молиш, сега е моментът да го направиш, синко.

— Боговете са слаби — излая в отговор Агамон, — също като теб!

И в следващия момент нападна, изтеглил назъбения си меч с едно-единствено движение, спуснал се към Белия крал като пепелянка. Владетелят на Гората блокира със собственото си оръжие, също толкова бърз, колкото и противникът. Остриетата им се срещаха със звън, а над полето настана тишина, нарушавана единствено от писъка на Прастария, отекващ в подсъзнанието на наблюдаващите от страната на Гората.

Двамата продължиха да си разменят удари, като Белия крал не срещаше проблеми с атаките на Агамон, независимо от цялата подлост и коварство, които черният лорд влагаше в ударите си. Властелинът на Гората, въпреки възрастта си, бе воин с впечатляващо бойно умение, а защитата му бе непробиваема. Лека-полека той започна да изтласква Агамон назад, към собствената му армия. На лицето на албиноса се изписа върховно съсредоточаване, ала чувствата му останаха загадка.

Камарай се запита дали той си дава сметка, че е направил фатална грешка, влизайки в този дуел, или все още е достатъчно надменен, за да вярва, че ще победи.

— Вещ си в меча, чедо — каза Белия крал, след като блокира поредния удар на Агамон, този път с една ръка, — да видим дали си така умел и в магията.

Владетелят вдигна ръка и запрати бяла светкавица по противника си. Щит от пурпурен пламък се издигна пред Агамон и пое удара, но албиносът изглеждаше видимо разтърсен.

— Защитата ти е направена от Влъхвите — коментира владетелят на Гората, — ти нямаш собствени заклинания. Тогава ще продължим да се бием с меч, в противен случай победата ми би била безпредметна.

Кралят отново хвана меча с две ръце и този път нападна, а на Агамон се наложи да отстъпва към армията си. С все по-голяма мъка черният елф отбиваше ударите на Белия крал. Накрая, когато бе само на няколко метра от армията си. Агамон изтърва оръжието си и падна на колене.

Белия крал наведе острието на меча си и го опря в гърлото на албиноса.

— Нямам желание да те убивам — каза той. — Дай ми клетва, че ще се върнеш назад с ордата си, и ще живееш. Кажи на господаря си, че никога няма да владее Тарр.

Над полето надвисна тишина. Пълна, абсолютна тишина.

Очите на Камарай се разшириха, когато осъзна, че дори писъкът на Прастария е заглъхнал.

— Капан! — изкрещя Таерин опасенията си точно когато от армията на противника се появи причудливата фигура в лилави дрехи. Тя разпери ръце, които завършваха с щипки наместо длани, и произнесе заклинание, от което цялото бойно поле протътна.

Ктхулу ф’хтагн.

Белия крал простена и изтърва меча си, след което се хвана за главата. В този момент от ордата на противника се появи и минотавърът Бракадаз, с масивната си глава на бизон и безчувствен животински поглед. Той сграбчи тялото на Белия крал с огромните си ръчища и измуча, докато Агамон се изправи бавно на крака и вдигна черния си меч.

Камарай извика, заедно с десетки елфи и хора от собствената си армия, но бе твърде късно. Агамон ги бе измамил, точно както се опасяваше Таерин. Той бе предвидил хода на битката и нарочно бе отстъпил към войската си, превръщайки победата в поражение.

С едно-единствено движение черният елф обезглави Белия крал, а след това хвана падналата глава за короната на шлема и я издигна триумфално, като в същото време посочи към армията на Гората с окървавения си, назъбен меч.

— Избийте ги! — изкрещя. — Избийте ги до крак!

Като един, огромната орда орки се спусна напред, следвана от звероподобните обитатели на остров Миной и воините на черните елфи, а Влъхвите на Смъртта полетяха във въздуха и запредоха унищожителните си заклинания.

— Трябва да отстъпим! — извика барон Мюлер на вцепенилия се от ужас Камарай. — Това ще бъде заколение!

— Твърде късно — отвърна кралят на джуджетата Уилям. — Агамон ни заблуди с този дуел, а армията му се е подготвила за битката. Това е краят!

В думите на джуджето прозвуча черно отчаяние.

В този момент напред пристъпи Сикамай, върховният маг на Белия двор. Лицето му бе спокойно, въпреки ужасната гледка, на която бе станал свидетел.

— Ние ще задържим армията с останалите магове — каза той, — вие бягайте. Спасявайте се! Веднага!

Пришпорен от думите му, Камарай даде знак за отстъпление, а елфите, хората и джуджетата отстъпиха назад. Това едва ли щеше да помогне. Жените и децата бяха скрити навътре в Гората и макар веднага да пратиха ястреби-вестоносци към тях, бе ясно, че няма как да се изплъзнат от огромната орда.

Тамарай мислеше като брат си.

— Обречени сме! — извика той. — Поне да отмъстим за краля! Да убием Агамон!

— Не! — отвърна Таерин, който бягаше до тях. — Не те пускам срещу него! Не и отново!

— Малкият жрец е прав — съгласи се Казарада, — а и трябва да имате повече вяра в магьосниците си.

Зад гърба им Сикамай и останалите бели магове нашепваха напевни заклинания, а от земята се издигна мъгла, която полази по дърветата. Те се размърдаха и изтръгнаха корените си от земята, а след това тръгнаха като живи към черната гмеж, която се бе втурнала към тях. За миг орките се стъписаха, но в следващия момент Влъхвите се втурнаха напред и започнаха да сипят демоничен огън по оживелите дървета. И по-лошо — ужасната фигура в лилаво бе излязла напред и щракаше с щипките си, а от нищото се появи триъгълник в цвят, какъвто никой не бе виждал. Той поглъщаше всичко, до което се докосне.

Въпреки това магията на Сикамай и събратята му бе впечатляваща. Нови и нови дървета оживяваха, за да се изправят срещу врага, за да спечелят време за армията от елфи, хора и джуджета, през което те да избягат.

— Какво става? — чу Камарай познат глас и се обърна към Лерта, която бе излязла от дървото заедно с дъщеря си. Думите застинаха в гърлото му, когато видя посивялата коса на вълшебницата и бръчките, загрозили прекрасното й лице. Денонощната битка с Прастария й се бе отразила ужасно.

— Камарай? — попита и Алтира. Макар и не толкова пострадала, тя също изглеждаше състарена и безкрайно уморена.

— Капан! — отвърна вместо него Таерин. — Прастария, Агамон и Бракадаз направиха капан на Белия крал!

— Владетелят ни е мъртъв — отвърна и Тамарай, — изгубихме всичко.

Камарай усети как сълзи се стичат по бузите му. Брат му бе прав. Гората бе паднала. Бе въпрос на време това да стане факт. Ужасният зной от минойския огън, пуснат от минотаврите, вече обхващаше дърветата.

— Все още сме живи — каза обаче Казарада — и трябва да останем такива, ако не искаме Агамон да победи наистина.

— Тя е права — обади се барон Мюлер, — вашите матове ни печелят време, което губим в приказки.

Камарай кимна и изкрещя:

— На конете! Назад, пълен назад! Потегляме към Санпар!

Лерта само поклати глава, но скоро се качи на една кобила с дъщеря си.

Останалите отстъпваха, скрити от дърветата, които продължаваха да оживяват, за да защитят своите вековни покровители.

Гората се жертваше, за да спаси елфите. От Камарай зависеше жертвата й да не бъде безсмислена.

Част трета
Апотеоз

Глава деветнадесета

Черния крал беше изгубил представа за времето, което бе изкарал на върха на Поднебесната кула, унесен в собствените си заклинания, които неуморно нареждаше дни наред. Смътно осъзнаваше, че небето над Града на Странните Удоволствия вече сияе в нездрави цветове, които никой никога не бе виждал на Тарр. Долавяше и чуждото присъствие, което приближаваше неумолимо към родния му свят, за да го погълне и да дари него, великия властелин, със знания и сили, за които не бе и сънувал. Усещаше, че всичко това плаши малцината останали в Иррхас-Аббат — жени и деца, които нямаше как да бъдат изпратени на война. Разбираше, че те бягат от домовете си, че Куполът на Насладата вече е почти празен, както и целият град.

Но не го интересуваше. Нямаше къде да избягат. На Тарр нямаше място, на което да се скрият.

И все пак — гибелта на дракона го озадачи. Той не се притесняваше от това, че Алтиарин и Римиел могат да стигнат до него, тъй като бе уверен, че има силите да ги победи. Те обаче бяха ненужно усложнение, а той не желаеше усложнения в навечерието на най-големия си триумф.

Без да спира странните си напеви. Черния крал потърка още един от пръстените си и освободи душата на още по-страховито същество, скрито в самите основи на Ледената планина, дълбоко в мрака, където нищо не слизаше, за да не се натъкне на него. Там, във вечната тъмнина, дузини очи се ококориха и множество усти замляскаха, жадни за първата си вечеря от векове насам.

* * *

След битката с дракона, Алтиарин и Римиел значително забавиха темпото си. Лишен от летящото си наметало, черният елф трябваше да продължи пеш, като оставаше Римиел да го пренесе само над дълбоките пропасти, които осейваха пътя им. Това решение бе продиктувано повече от прагматизъм, отколкото от гордост. Алтиарин бе обяснил на вампира, че носен във въздуха като пиле, остава уязвим на атака от крилато същество, а се опасяваше, че Черния крал има и други слуги, които да изпречи на пътя си. Той вече нямаше защитата на природните стихии, оковани в пръстените от Лерта и Алтира, бе изхабил всичко в битката с дракона. Все още бе шокиран от първичната сила на създанието, чието съществуване бе потънало безкрайно назад в легендите, и нямаше обяснение как Черния крал го е подчинил на волята си. Изглежда господарят на Иррхас-Аббат имаше сили да се пресята назад във времето и да призовава нови и нови изчадия на пътя им. Първо Прастария повелител на Великата раса, а после и дракона. Алтиарин не смееше да помисли какво може тепърва да ги чака по пътя им.

Римиел не бе в много по-добро състояние на духа. През последните сто години вампирът бе натрупал увереност в собствените си сили. Вече можеше да лети много по-бързо и по-нависоко, отколкото първия път, когато се бе издигнал като феникс над Водопада на Зората. Физическата му мощ също бе нараснала неимоверно, тъй като любовта на Алтира го зареждаше с далеч повече енергия, отколкото кръвта преди. Алтиарин го бе обучил на такова ниво на владеене на меча, че на Тарр не бе останал войн, който да му се противопостави. Обичан от жена си и приятелите си, Римиел бе загърбил и неувереността, която го бе предавала в миналото.

Но ето че старият демон на съмнението, който едва не бе коствал живота му в битките срещу Лихваря и Пилигримите на Тъмното Начало, се пробуди отново. Римиел не можеше да повярва, че има същество със силите на дракона. Той бе чувал легендите за огнедишащите влечуги, населявали континента Тарр в най-древни времена, отпреди епохата на елфите. Приказките представяха оцелелите представители на вида или като опасни животни, или като театрални злодеи, които винаги губят, сразени от храбростта на някой рицар. Черният дракон обаче бе първична сила на опустошението, природна стихия, с размери, каквито вампирът не бе допускал за възможни. Само интелектът на Алтиарин и могъщите магии, заплетени от Алтира и Лерта, им бяха позволили да оцелеят при срещата си с исполинското влечуго. Самият той се бе оказал безпомощен пред грубата сила на звяра и се бе наложило да се спасява с позорно бягство.

И все пак — това същество бе подчинено на Черния крал, роб на злата му воля. Каква ли тогава бе мощта на самия владетел на Иррхас-Аббат?

Римиел не смееше и да си помисли.

Макар и по-бавно, двамата продължиха да напредват към целта си, слизайки надолу по склоновете на Ледената планина, в посоката, която щеше да ги отведе към Града на Странните Удоволствия. Вървяха или прелитаха, в зависимост от ситуацията, по протежението на една река, която се спускаше надолу, за да се влее в безкрайното сиво море. Водите и бяха бистри, но студени и Алтиарин трябваше да я топли, преди да може да я пие. Римиел бе надраскал глада и жаждата, но спътникът му оставаше живо същество и трябваше да се храни. В реката имаше риба, която утоляваше глада му.

След няколко дни, през които Римиел успя да склони Алтиарин да прелетят ниско над планините, готови за всяка опасност, двамата видяха Иррхас-Аббат да се издига в далечината пред тях. И двамата бяха шокирани от гледката. Вампирът не бе виждал Града на Странните Удоволствия и бе поразен от размерите му, докато елфът със свито сърце съзря мястото, което бе загърбил преди толкова години. Обграден от черни стени, Иррхас-Аббат бе град, изграден изцяло от тъмен камък, а кулите и замъците му се издигаха на шеметни височини. Злокобно усещане се излъчваше от това място, все едно има нещо безкрайно неправилно в съществуването му, аура на негативна енергия, която изпълваше мислите с боязън и печал. В редките разговори, които двамата водеха, за да убият скуката от дългия път, Алтиарин въведе Римиел в историята на града, основан в незапомнена древност от черните елфи след победата на Рамакар над Кракена и унищожението на заплахата, която представляваха Ми-Го. Действието на тези събития се разиграваше хиляди години след мистериозното изчезване на драконите от света на Тарр. Подир крушението и на Великата раса вече нямаше кой да оспори господството на елфите над света, тъй като хората и джуджетата бяха все още съвсем млади раси. Елфите, избрали пътя на войната, построили този град като символ на тяхното могъщество и отрицание на Гората, в която живеели светлите им събратя. Векове по-късно техният велик герой Миракин повел армиите им срещу останалите раси, а Сталкерите на Мрака кръжали над войските му, носейки гибел на всеки, който ги зърне. Саможертвата на Томан, разпънат от обитателите на Иррхас-Аббат на Колелото на Мъченията, обезсилило присъствието им в света на живите и откъснало боговете от техните поклонници завинаги, разделяйки телесното ниво на съществуване от етера. Армиите на черните елфи били разгромени от обединените сили на хората, светлите елфи и джуджетата, а после народите останали разделени, като Сталкерите започнали нова игра на бавна поквара на всички останали религии, чрез повелята на насилието и принудителната вяра.

Но сега вече и тяхната сила бе изчезнала, заедно с тази на боговете, а най-опасният враг на Тарр, Кракена, бе по-близо от всякога до пълната победа.

Дългият и печален разказ допълнително обезсърчи Римиел, но някак си отпусна Алтиарин. Той чувстваше, че по един или друг начин цялата история на насилие ще приключи. Можеше само да се надява, че това ще стане с успеха на мисията им, а не с гибелта на целия свят.

Двамата бяха на един ден път от Иррхас-Аббат, когато се приготвиха за нощувка край една огромна скала, съборена незнайно от кого край реката. Нейното корито се бе разширило и се подготвяше за вливане в морето, а кроткият й ромон действаше успокояващо и на мрачния елф, и на вампира. Това, че двамата не бяха срещнали други противници по пътя си, им вдъхна надежда. Позволиха си да повярват, че може би козовете в ръкава на Черния крал най-сетне са към изчерпване или поне, че той няма пазители с мощта на Прастария и дракона, които да изпрати срещу тях.

— Ти си този, който ще поеме основната тежест от силата на Черния крал — каза Алтиарин, — понеже аз няма как да победя заклинанията му. Ти ще трябва да привлечеш вниманието му, а аз да се погрижа да нанеса фаталния удар, докато той е зает с теб. Затова обаче е редно да си починеш, може би повече от мен. И макар тялото ти да е неуморно, време е умът ти да се отпусне, за да е бистър в съдбовния дуел утре. Затова поспи.

С приближаването на Иррхас-Аббат някогашният благородник от Града на Странните Удоволствия неусетно възвърна високопарната си реч от едно време — старинен елфически, който Римиел трудно разбираше, макар да бе научил мелодичната реч на този народ от престоя си в Гората на Всемайката. Вампирът обаче разбра посланието на Алтиарин и го остави да поеме първия пост от нощуването им, като самият той потъна в сън.

* * *

Събуди го предупредителният съсък на Алтиарин. Римиел отвори очи и незабавно осъзна, че нещо не е наред. Цялата планина бе притихнала, а обичайните звуци на дивата природа, които съпътстваха живота в нея, ги нямаше.

Вампирът се изправи на крака и кимна на черния елф в знак, че е разбрал посланието му. Алтиарин бе изтеглил меча си, готов за битка с незнаен враг.

Скоро противникът им оповести присъствието си. Римиел чу отвратителен плясък, който нямаше нищо общо с ромона на реката и му навя мисълта за скверно, безформено създание, което се разлива към тях. Косъмчетата на врата му настръхнаха, когато острото му обоняние долови непозната и отвратителна миризма, която почти блокира съзнанието му.

Вампирът погледна към черния елф и видя, че Алтиарин целият трепери, въпреки огъня, който пукаше в близост до него. Вампирът се шокира да види безстрашния си приятел обхванат от такъв ужас, но това бе нищо в сравнение с шока, който изпита, когато неканеният гост най-сетне се разкри на светлината на пламъците.

От пътеката, по която бяха дошли, се разля огромно, белезникаво туловище. То не напомняше на никоя от формите на живот, които Римиел някога бе виждал. Съществото беше по-голямо от мечка и нямаше обособена фигура, а буквално се изливаше като гъста течност, долетяла от мерзко селение, безкрайно отдалечено от тяхното. Гроздове очи се образуваха и изчезваха по белезникавата, увиснала плът, а от нея неуморно мляскаха десетки уста и устици, от които изскачаха червеникави езици, лакомо облизващи се и неоставящи никакво съмнение за какво е дошло създанието.

Римиел бе сигурен, че тази твар не е естествена и не принадлежи към несъмнено опасните същества, които населяваха Ледената планина, тъй като можеше да ги изтреби всичките, дори ужасния снежен човек. Това бе още един от демоните, подчинени на Черния крал, но той нямаше представа каква точно е скверната му същност.

— Какво, в името на боговете, е това? — попита вампирът, потресен.

— Шогот — отвърна късо Алтиарин. Звучеше покрусено и отчаяно, дори повече, отколкото при срещата им с дракона. — Това е същество от друго време и друг свят, изключително силно и зло. Според нашите летописци представителите на Великата раса го създали като основна бойна единица на армията си, но дори те се бояли от силата му, загубвайки контрол върху него и подобните му. Нашите митове твърдят, че Рамакар изпратил Сталкерите на Мрака, чиито немилостиви пламъци изличили гнусния експеримент от лицето на континента, но явно едно е било пощадено като защитник на черните елфи. Сега кралят го обръща срещу нас.

Докато Алтиарин говореше, създанието приближи и вторачи десетките си очи към двамата противници.

— Бягай, Римиел — каза Алтиарин, — сега едничката надежда да победим краля си ти. Не бива да рискуваш живота си срещу това изчадие. Отлети.

— Зарежи това, Алтиарин — отвърна вампирът. — Ще те отнеса до Иррхас-Аббат. Няма да те оставя на това същество.

— Ако го направиш, то ще те последва — отвърна черният елф. — Няма как да удържиш и владетеля на Иррхас-Аббат, и това скверно творение. Остави ме. Това създание е примитивно, може би, ако ме разкъса, ще реши, че е изпълнило мисията си и ще се прибере в тъмнината, от коя го е изпълзяло.

— Не мислиш трезво, Алтиарин — поклати глава Римиел, — нито имаш гаранция, че това ще стане, нито това би било приемливо за мен. Ако ще мрем, ще е заедно.

Алтиарин го погледна и внезапно изправи рамене. Думите на вампира му вдъхнаха кураж, така както самият той го бе подкрепил преди много години, по време на бягството от Пилигримите.

— Така да бъде тогава — кимна черният елф. — Какво пък, може отново да ни провърви.

С тези думи Алтиарин скочи напред и посече цял грозд от очите на съществото, което изкрещя разгневено и насочи вълна от тялото си към елфа. Огромна паст се образува по слузестата му повърхност, готова да налапа Алтиарин, но Римиел полетя към нея и преодолявайки погнусата си, откъсна горната й половина, като я захвърли настрани.

Шоготът изрева — отвратителен звук, симфония от десетки различни гласове на различни същества, някои от които изобщо не произхождаха от Тарр. Вопълът му дезориентира Алтиарин, който изтърва меча си и падна на колене, хванал се за ушите. Римиел полетя към него, сграбчи го и го отнесе върху голямата скала, покрай която бяха нощували, а след това се извърна към съществото.

Откъснатото парче се стече като локва обратно към основното туловище и се обедини с него, а шоготът изсъска заканително с множеството си усти. Тялото му сякаш подлудя и започна да образува различни фигури — на трол, на орк, на снежен човек — очевидна мимикрия на същества, които бе абсорбирало през вековете в собствените си гени. Уродливи глави се образуваха по краищата на псевдоподите му, задната част на аморфната маса изплю огромни криле, които убедиха Римиел, че бягството наистина е невъзможно — трябваше да победят това изчадие тук или да загинат.

Шоготът пристъпи към скалата и размаха новообразуваните криле, за да се издигне към Алтиарин. Очевидно си беше наумил да докопа черния елф. Римиел полетя, за да го изблъска, но трябваше да отстъпи назад, когато в тялото на звяра се появи грамадна паст с остри зъби, готова да го схруска на две.

Алтиарин скочи от скалата на земята тъкмо когато създанието я сграбчи и я захвърли настрана. Черният елф остана невъоръжен и беззащитен пред грамадната твар, но шоготът бе забравил за Римиел, очевидно доволен от това, че го е прогонил. Вампирът полетя като стрела към захвърлената скала и я хвана във въздуха, макар да изпъшка от усилието, след което я метна обратно към съществото.

То се пръсна на десетки отвратителни капки, които оцапаха тревата наоколо. Алтиарин се стрелна напред и вдигна падналия си меч, а Римиел кацна до него.

— Това не беше толкова зле — каза вампирът, но черният елф поклати глава.

— Не е толкова просто.

Пред ужасения поглед на двамата приятели, капките се събраха и образуваха първоначалното туловище на шогота, безформената локва от очи и усти, които отново се насочиха към тях. Изчадието се понесе едновременно към Римиел и Алтиарин, като се раздели на две вълни.

Изумително бе, че черният елф не отстъпи. Алтиарин развъртя меча си с убийствена точност и отново, и отново започна да поразява очите на чудовището, като в същото време режеше и противната му, слузеста тъкан.

В същото време Римиел избегна своята вълна тъкмо когато в нея отново се образува зъбатата паст, която искаше да го захапе. Челюстите на шогота изщракаха напразно и вампирът долови яд в звука, нададен от създанието. Неуспяло да докопа вампира, то реши да се съсредоточи върху черния елф и събра двете си вълни около него.

Алтиарин развъртя меча си със скорост, която се стори впечатляваща дори за Римиел, и мерзката твар трябваше да отстъпи с нова доза разсечени очи, ала раните му заздравяха още докато се отдръпваше. Вампирът видя, че Алтиарин вече се е задъхал от усилието да го отблъсква. Стрелна се напред и отново отнесе елфа далеч от съществото, на другия бряг на реката.

Шоготът се извиси като стълб от другата страна и ги погледна с множеството си очи, а устите му гневно засъскаха. После противната твар образува ново туловище, като на грамаден лигав паяк с дузина дебели крака, и нагази в реката. Римиел забеляза, че изчадието потръпва от допира на течащата вода и видя как малки парченца от него се отмиват по течението.

В този миг вампирът осъзна, че съществото има слабо място. Трябваше да действа бързо, докато още имат шанс.

— Дай ми меча си! — извика той на Алтиарин.

Черният елф отвори уста да възрази, но нещо в погледа на вампира го разубеди. Алтиарин хвърли оръжието си на Римиел и вампирът ловко го хвана във въздуха, след което полетя към приближаващия шогот.

Това, което последва, стъписа и елфа, и кошмарното същество от древността. Римиел полетя с най-високата скорост, на която Алтиарин бе ставал свидетел, и размаха меча на елфа с цялата сила, с която любовта на Алтира го бе заредила. Един по един краката на шогота паднаха от тялото му, а огромното туловище се пльосна във водата. Множеството усти закрещяха в гняв и паника, а Римиел направи невъзможното и полетя още по-бързо, удряйки с меча си отново, и отново, и отново. Шоготът се разпадна на малки късчета, които бързото течение отнесе, без да им позволява да се съберат отново. След кратки гърчове, те увисваха безжизнени — гнусни парцали от изчадие, което никога не е трябвало да съществува.

Всичко приключи по-бързо, отколкото Алтиарин допускаше за възможно. След няколко минути вампирът се върна при приятеля си, като преди това изми острието на меча му във водата, а безжизнените останки на скверната твар бяха повлечени от реката навътре към морето, където щяха да се разтворят без остатък и спомен за кошмарния си притежател.

Поразен от видяното, черният елф падна на едно коляно пред приятеля си.

— Ти наистина си избран — промълви Алтиарин. — Мислех го, когато уби ларвата на Кракена, но вече съм сигурен. Ако някой може да победи Черния крал, това си ти.

— Стани — отвърна нежно Римиел и подаде ръка на черния елф, за да се изправи. — Никога не коленичи пред мен — продължи вампирът, — мястото ти е до мен, като приятел и като равен.

— Но аз никога нямаше да мога да победя шогота — поклати глава черният елф.

— А аз нямаше да се справя с дракона — отвърна Римиел. — Всеки има своята роля в тази мисия, а най-трудното тепърва предстои. Вземи меча си.

— Може би трябва да го задържиш… — отвори уста Алтиарин.

— Няма да ми трябва меч, за да нанеса удар на краля, но на теб ще ти е необходим — настоя вампирът.

Накрая Алтиарин прибра оръжието си, а след това импулсивно прегърна Римиел. Вампирът отвърна на прегръдката му, а когато двамата се разделиха, изненадан установи, че по бузите на приятеля му се стичат сълзи.

— Какво не е наред, Алтиарин? — попита той.

— През цялото време знаех, че Черния крал ще дойде за мен — отвърна елфът, — още когато заживях с Лерта в гората. Когато дойде да ни убиеш. Когато се сблъскахме с Лихваря. Когато срещнах Телмакин. Всичко това бе очаквано. Знаех, че Черния крал няма да ме остави да живея спокойно, нито мен, нито тези, които обичам. Жена ми, дъщеря ми и най-добрия ми приятел, който си ти. Когато разбрах, че Прастария се е върнал, за да обедини армиите на Иррхас-Аббат с тези на орките, не исках да го повярвам, тъй като се опасявах, че това ще е краят. Когато драконът се появи, бях сигурен, че ще загинем. Спаси ме само магията на Лерта и Алтира. Когато видях шогота, видях смъртта си — моята и на всички, които обичам.

Гласът на Алтиарин потрепери.

— Това, което се опитвам да ти кажа, е, че винаги съм вярвал, че всеки ден ми е подарен, че рано или късно всичко ще приключи така, както приключи някога с Лертиена. Че Черния крал ще ми отнеме живота, любовта и близките.

— Никога не си ми го казвал — отвърна потресен Римиел.

— Нито на Лерта. На никого — поклати глава Алтиарин, — защото не исках да ви плаша. Защото се надявах, че може би ще забравят за нас, че ще ни оставят на мира.

— Не бива да пазиш такива страхове, Алти — повиши глас Римиел, — те едва не ме погубиха някога. Мислех, че си над тези неща.

— Това ми е силата — усмихна се криво Алтиарин, — да се правя на по-силен, отколкото съм, да играя ролята на закрилник. Но в тази мисия аз бях този, който е закрилян.

— И това те притеснява? — попита Римиел.

— Не — отвърна черният елф, — не, Рими, не ме притеснява. Харесва ми. Мисля, че…

Алтиарин се поколеба.

— Мисля, че ти си този, който ще сложи край на всичко това. И че най-сетне ще заживея в мир.

— Ще заживеем — поправи го Римиел, — заедно, както е било писано още от онзи ден, в който Лерта ни наля мозък в главите.

Вампирът се ухили при спомена за първата си среща с Лерта и Алтиарин, когато Лихваря го бе изпратил да ги убие.

— Но ни остава още малко.

Алтиарин погледна настрани, към Иррхас-Аббат, който се издигаше като проклятие насреща им. Особено сияние осветяваше небето над Града на Странните Удоволствия и елфът прозря, че думите на вампира имат двояко значение, макар Римиел да не го осъзнаваше.

— Наистина ни остава малко — въздъхна той. — Да вървим!

И така, двамата приятели тръгнаха към последната си битка.

Глава двадесета

— Тази мисия, това така наречено завоевание, е пълен провал! — изкрещя върховният вожд на орките, свит зад гърбовете на двамата си стражи. От устата му пръскаше слюнка, а грозното му черно лице бе изкривено от злоба.

Лорд Агамон се обърна към него с отегчено изражение.

— Не виждаш ли, че разговарям с по-висши форми на живот? — посочи елфът Прастария, цар Бракадаз и един Влъхва на смъртта, които бяха застанали до него.

— Достатъчно! — изкрещя още по-силно оркът. — Станахме курбан за вашата война! Половината от моя народ са мъртви! Троловете вече ги няма! И за какво? За какво, питам аз?!

— Е, не е съвсем напразно — отвърна Агамон. — Белия крал почина, а Гората му стана на пепел.

Черният лорд посочи драматично към огромното пожарище пред себе си, което все още тлееше. Магиите на неговите Влъхви и минойският огън бяха свършили отлична работа, но орките, заедно с подчинените на минотаврите сатири, бяха понесли най-големия удар. Подобните на козли и овни войници почти бяха избити, а дори безбрежната войска на орките бе намаляла наполовина. Грамадните тролове пък бяха жертвани първи срещу оживелите дървета.

— Победа, която извоювахте с кръвта на моя народ — процеди с горчивина оркът, — а сега ще ни жертвате и под стените на Санпар. Няма да стане! Дотук бяхме. Кажи на твоя крал да си търси по-глупави съюзници.

Нямаше предупреждение. Агамон просто махна небрежно с ръка и цар Бракадаз нападна, бърз като мълния и по-свиреп от разярен бизон. С едно движение на огромните си ръчища, той избута оркските стражи и блъсна върховния вожд в черепа с грамадната си рогата глава. Черното същество падна назад, умъртвено мигновено.

— Дай ми го — измърка Агамон. Минотавърът вдигна покойния орк в ръцете си и го поднесе на черния елф, който извади дълъг кинжал от колана си и бръкна в разцепения череп на вожда. Извади малко мозък от главата му и го постави в устата си, след което притвори очи и задъвка. След няколко секунди се намръщи и изплю кървавата хапка, след което се обърна към треперещите охранители и посочи напосоки един от тях.

— Да знаеш, че на вкус сте почти толкова лоши, колкото и на вид. Както и да е, от днес ти си върховен вожд на орките. Ще изпълняваш каквото ти се каже и когато ти се каже. Ако те помоля да скочиш, можеш да ме питаш само колко високо, ясно ли е?

Оцелелият орк кимна и заедно със събрата си избяга, подплашен като заек.

— Безсмислени същества, но стават за прочистване на пътя. Не мога да повярвам, че не сме се сетили по-рано да се съюзим с тях.

Агамон внимателно обърса кинжала си със салфетка, която извади изпод плаща си.

— Нямат дисциплината на нашите сатири, но количеството им бе полезно за нас — отговори царят на остров Миной. Гласът му бе гърлен и дълбок, а животинските му очи оставаха все така безчувствени, докато говореше. — Вождът обаче зададе сериозен въпрос. Имаме ли достатъчно армия, за да прекършим съпротивата на човеците? Тяхната крепост Санпар е почти толкова добре укрепена, колкото и нашите дворци в Миной.

— Ще имаме — усмихна се Агамон и се обърна към елфическия маг до себе си: — Саеркин, моля те, демонстрирай защо наричат ордена ви Влъхви на Смъртта.

Вълшебникът, елф с изпито лице и очи, мъртви за всяка радост, се усмихна жестоко и се извърна към останалите магьосници от армията на Черния крал — както към Влъхвите, така и към останалите чародеи, напуснали леговищата си в Иррхас-Аббат.

— Моментът настъпи, приятели мои — каза Саеркин и вдигна ръце. Устата му започна да изрича ужасни напеви, а останалите магьосници ги подеха. Песента им се понесе като вихър над бойното поле и навсякъде труповете на загиналите, независимо от коя страна се бяха борили, започнаха да се разпукват и разкъсват, а от тях се надигнаха скелетите им. В празните очни кухини на черепите заблестя зеленикава светлина и те се наредиха в стройни бойни редици.

Бракадаз изръмжа, впечатлен от магията.

— Както виждаш, телешки ми приятелю, няма причини да се безпокоиш. Когато стигнем Санпар, войската ни ще е дори по-голяма, отколкото на идване. А това ще е скоро.

— Как така? — поклати глава минотавърът. — До столицата на човеците има много път.

— Не и ако се намеся аз — отговори Прастария, забулен в лилавите си дрехи. — Моята магия ще изкриви времето и пространството и ние ще стигнем до столицата на хората далеч по-бързо, отколкото е нормално. А най-голямата ирония е, че научих това заклинание по време на сблъсъка си с човешката магьосница, която ме извика преди много години. Тя е силна, ала не умее да прикрива знанията си. Нейното откритие ще донесе гибелта й. Както на нея, така и на останалите глупци, които я следват.

— Но ако тя владее заклинанието — отвърна Бракадаз, — това не означава ли, че ще го използва, за да скрие бегълците в столицата на хората?

— И какво от това? — попита лорд Агамон. — Нека се скрият зад стените на Санпар. Те съвсем не са толкова непристъпни, колкото си мислят. Ще бъдат като кокошки в курник. А аз ще съм лисугерът.

Агамон се обърна към Бракадаз.

— Дай знак на армията, че трябва да продължаваме напред. Черния крал заповяда да превземем континента за месец, но ми се иска да преизпълним плана. До края на седмицата столицата на хората трябва да е паднала.

Бракадаз, който се бе присъединил към армията на Черния крал заедно с останалите обитатели на остров Миной поради появата на Прастария си създател, погледна крадешком към предводителя на Великата раса. Когато забуленото в лилаво създание кимна, минотавърът удари с юмрук по гърдите си и се отправи да изпълни задачата.

— Прастарче — каза лорд Агамон, — надявам се, че ще можеш да се справиш с Лерта и Алтира. Изненадан съм, че някой с твоя опит се затруднява толкова срещу две слаби човешки жени.

— Когато всичко свърши — отговори глухо Прастария, — ще пирувам със съзнанията им.

И с твоето също, помисли си ужасното същество, когато елфът-албинос кимна, доволен от чутото. Кракена щеше да го възнагради за търпението.

Но засега трябваше да действат по плана. Прастария притвори очи и размърда пипалата под устата си, започвайки да изкривява времето и пространството така, че армията му да се придвижи според бързината, изисквана от амбицията на лорд Агамон.

* * *

Следващите няколко дни се сториха на Камарай като кошмарен сън, от който не може да се събуди. Зеленокосият елф бе сигурен, че до края на живота си не ще може да забрави пламъците, обхванали цялата Гора на Всемайката. Зловонните пушеци се издигаха във въздуха дни след като оцелелите елфи, джуджета и хора напуснаха дъбравата и навлязоха в земите на хората.

Пътуването не бе леко. За да стигнат до тях, трябваше да намерят проход, който да ги изведе през скалните висини, разделящи тяхното владение от това на крал Балдуин. После пътуваха дълго из пустошта, като срещаха единствено разтревожени селяни, които ги гледаха с ококорени очи и се присъединяваха към тях веднага щом научеха, че към земите им идва вражеска армия.

През цялото време най-много им помогнаха Лерта и Алтира. Състарени и обезсилени от битката с предводителя на Великата раса, двете вълшебници успяха да направят нова забележителна магия, която някак си скъсяваше разстоянията, които можеха да изминат. Така пътуването до Санпар, което при нормални обстоятелства щеше да им отнеме седмици, трая само няколко дни. Дори и тук обаче Лерта и Алтира трябваше да се надпреварват с Прастария. Посивялата магьосница предупреди Камарай, че той прави същото заклинание, а дъщеря й усети, че Влъхвите на Смъртта също са запрели някаква адска магия, но без да може да определи от какво естество.

Двете бяха последната защита на бегълците от магическите атаки на противника. Всички вълшебници бяха загинали заедно с Гората, чиито дървета съживиха със заклинанията си. Без тях и Белия крал войниците нямаха друга защита срещу злата магия на черните елфи и техния съюзник.

В този момент Камарай щеше да рухне, ако не бе подкрепата на Казарада. Вампирката винаги бе до него, когато той трябваше да сподели страховете и притесненията си, а също и непосилната отговорност, стоварила се върху раменете му след гибелта на Белия крал. По-старите благородници, сред които бе и чичо му Рисафай, изпаднаха в ступор от загубата на Гората, така бяха и много елфи от редовата войска. Всички те очакваха Камарай да им посочи избавлението, но зеленокосият елф не бе сигурен, че е постигнал друго с позорното бягство, освен отлагане на неизбежната гибел. Казарада обаче бе готова със съвети, които ангажираха ума му и не оставяха време за притеснение. Макар да нямаше опит във военната техника, тя бе оцеляла месеци на гладиаторските арени в Иррхас-Аббат и знаеше как да печели хората. Под нейните наставления Камарай винаги излизаше пред останалите като уверен, спокоен рицар, с излъскани доспехи и свален шлем, който откриваше красивите му лице и зелени коси. Казарада бе и тази, пред която той упражняваше погледа, с който да поведе останалите. Тя му даваше и необходимите ласки и нежност, които го отпускаха в нотите, когато мракът изглеждаше безкрайно гъст, а надеждата — прекалено далечна. В нейните прегръдки заспиваше, от нейния шепот се събуждаше, за да може да помогне на народа си и на този на джуджетата да оцелеят.

Но дори с вампирката нямаше да успее, ако не бе помощта и на брат му. Тамарай реши да бъде символ и гордо застана пред останалите, съобщавайки им, че е оцелял след нападението на Агамон и е надвил самата смърт. Той шокира сънародниците си, като им призна, че е спасен от жреца на черните елфи, Таерин, и че го обича. Така си спечели шушукането на мнозина и неодобрителни погледи, особено от страна на паладините и техния предводител Мюлер, а също и на лорд Рисафай. В крайна сметка обаче историята за невъзможната любов, победила вековната омраза и смъртоносното острие на Агамон, спечели сърцата на мнозинството елфи и джуджета, а също и мускетарите и техния предводител Венсан, които изглеждаха с по-освободени виждания. Камарай забеляза особената радост в очите на джуджешкия капитан Буч и се досети, че старият моряк отдавна е знаел истината за брат му.

Тамарай бе вдъхновение и за самия него и Камарай престана да прикрива проявите на нежност между себе си и Казарада пред останалите войници, а това вдъхна кураж на всички.

— Хубаво е, че в семейството ми има и такива, които си падат по жени — коментира сухо лорд Рисафай, — макар че щях да предпочета да са живи.

Но дори и неговото неодобрение не трая дълго. Заплахата за края на света изглеждаше все по-реална на фона на изгорялата Гора и падналото кралство на джуджетата и никой не държеше на старите традиции кой знае колко.

Накрая пратеници на крал Балдуин посрещнаха бегълците с топла храна и прясна вода, което много облекчи положението им, а след това ги изпроводиха зад високите стени на Санпар, съпътствани от все по-голямо множество селяни, които диреха помощ срещу приближаващия враг. Благородниците от Санпар обаче получиха тревожни новини — според съобщенията, които техните съгледвачи бяха изпратили по ястреби-вестоносци, войската на противника се придвижвала с неестествена скорост, дори по-голяма от тази на армията, предвождана от Камарай, а в редиците й имало пълчища оживели скелети, които крачели без умора напред.

— Некромантия — пребледня Алтира, когато чу това, — ето какво са направили Влъхвите.

Ала зад стените на Санпар всички си позволиха поне малко надежда, която да сгрее сърцата им, дори когато от хоризонта се зададе черната армия с плющящи знамена, на които бе изобразена черна корона на шахматен фон — символът на властелина от Иррхас-Аббат.

Камарай знаеше, че надеждата може да е като моркова, поставен пред муцуната на магарето, за да го кара да върви вечно напред. Хората изглеждаха самоуверени зад високите си стени, а рицарите и мускетарите им бяха далеч повече от тези, дошли на помощ в Гората.

Ала армията, събрала се пред Санпар, бе още по-голяма и оставаше въпросът могат ли да я спрат, при положение че дори мъртвите се бият за нея.

Глава двадесет и първа

— Казваш, че Прастария не е нападнал? — попита капитан Буч, захапал къса луличка, от която пафкаше тютюн.

— Не — поклати глава Лерта и посочи лулата, — а това, да знаеш, е много вреден навик.

Вълшебницата и джуджето разговаряха в просторна зала, отделена за магьосницата и нейната дъщеря. Освен тях вътре присъстваха още Тамарай, който бе довел капитана, жрецът Таерин, зеленокосият Камарай и неговата приятелка, вампирката Казарада.

— Остави здравето ми на мира — поклати глава Буч, — това нещо ме притеснява.

— Да си призная — намеси се Алтира, — атаката на Прастария не ми липсва. Никога не съм се сблъсквала с подобна сила, дори при срещите си с Корфин, Върховния Пилигрим на Тъмното начало.

— Но Буч е прав — поклати глава Лерта. Посивялата коса падна по лицето и, все още красиво, но вече белязано от възрастта. — Това, че не напада — продължи магьосницата, — означава, че се пази за нас.

Алтира пребледня.

— Сигурна ли си? — попита по-младата вълшебница.

— Да — кимна майка й, — предводителят на Великата раса смята, че съм го предала заради това, че не съм довършила заклинанието за завръщането му. Той иска да ми отмъсти. За него тази битка е лична.

— И сега има перфектната тактика — въздъхна Камарай. — Ще изчака да се уморите в битката с Влъхвите на Смъртта и останалите магове на черните елфи…

— … и след това ще нанесе своя удар, когато вие сте уморени, а той — с все още пресни сили — довърши Казарада.

— Сладко е, че се допълвате един друг — изкоментира Алтира.

Камарай се изчерви, но вампирката се разсмя.

— Затова доведох джуджето тук — обади се Тамарай, връщайки ги към темата, — капитан Буч и крал Уилям смятат, че имат стратегия, с която да победят магьосниците.

— Късмет в това — изсумтя Таерин.

— Късметът няма нищо общо — поклати глава Буч, — през последните дни говорих с барон Мюлер, предводителя на паладините. На ръба сме да създадем супероръжие, с което да попилеем немъртвата напаст и призовалите я магьосници.

— Абсурдно — каза жрецът. — Смятате да успеете там, където Белия крал се провали. Как?

— Технология — отвърна капитан Буч, — магия, която няма как да научиш от старите летописи.

— Ами използвайте я тогава — посъветва го Казарада, — не разбирам защо си дошъл тук.

— За да ни предупреди — съобрази Лерта. — Ти искаш да останем тук и да се подготвим за битката с Прастария, като гарантираш, че ще се погрижиш за Влъхвите и техните немъртви.

— Точно — кимна Буч, — искам да сте свежи, когато онова чудо се появи. А повярвайте, то ще се появи.

— Оръжието ти обаче не може да подейства срещу самия него, така ли? — попита Алтира.

Буч поклати глава.

— Опитахме по време на битката в открито море. Нашите оръжия не могат да го засегнат.

— Но вярваш, че могат да засегнат Влъхвите? — попита Таерин. — Колко интересно.

— Не вярвам — сряза го Буч, — знам. Стрелял съм по вашите магьосници и съм ги виждал да умират.

— Значи става дума за оръдията ви — продължи жрецът. — Нека предположа, свързано е с така наречената пиперница, нали? Добро приспособление, но със сериозен недостатък. Застопорено е на едно място. А нашите магьосници са подвижни, като всеки елф.

— Намерих чалъм и за това — каза Буч, — благодарение на барон Мюлер и посредничеството на граф Венсан, който го убеди да съдейства. Ще създадем технология, която ще спре черните магове и техните немъртви.

— Направо ти повярвах — изсмя се Таерин.

— Таерине, престани — постави ръка на рамото му Тамарай, — никой не се опитва да пренебрегне твоята раса. Просто имаме проблем и се мъчим да го разрешим.

— Дойдох тук заради моя бог и останах заради теб — отвърна Таерин, — но не очаквай да ми е приятно как обсъждате да избиете представителите на моя народ.

— Само маговете и немъртвите — вдигна ръка Буч, — едните заради силите, които владеят, другите заради това, че не им е мястото на този свят. Няма да използваме тези оръжия срещу други живи същества, дори орки. А след като войната приключи, ще ги унищожим.

— Добре тогава, защото аз вярвам, че накрая Рамакар ще се издигне отново и черните елфи ще се върнат в правия път — отговори Таерин.

— А ти — попита внезапно Тамарай, — с тях ли ще се върнеш, или ще останеш с мен?

Жрецът замлъкна. Отвори уста да каже нещо, след което я затвори.

— Аз… — заекна той.

— След края на тази война няма да има нито светли, нито черни елфи — внезапно каза Лерта.

— Това е оптимистично — обади се Казарада.

— Но е вярно — отговори Лерта, — или расата ви ще се обедини в едно цяло, или всички ще потънем в Хаоса на Кракена — елфи, джуджета, хора, дори Прастария, който толкова силно иска завръщането му. Само Черния крал ще оцелее, но под форма, която няма да има нищо общо с живота — такъв, какъвто го познаваме. Това е планът им. И от Алтиарин и Римиел зависи дали той ще успее.

— Ние враждуваме от хилядолетия, Лерта — рече Камарай, — и продължаваме да воюваме до ден-днешен, въпреки помощта на Таерин и Алтиарин. Как искаш да забравим това?

— Всяко нещо, което има начало, има и край — отвърна простичко Лерта.

— Освен суджука, който има два — контрира Казарада.

Буч отметна глава назад и се изсмя гръмко.

— Така ви искам, да има настроение — рече джуджето, — е, това беше всичко. Уговорил съм нещата с представителите на хората, вие двете се гответе за рачешкия октопод. Таерине, на теб разчитаме за лековитата магия. Благодаря ти, че изцери тази куха глава тука.

И той посочи Тамарай.

— А ти не си и мисли да търсиш Агамон в битка, ясно?

Елфът се размърда неспокойно.

— Защо реши, че ще го търся?

— Познавам те, упорит си като магаре. Защо иначе би живял толкоз години на борда на „Пияната брада“? Забрави обаче да се бориш с оня. Остави го на мен. Ще го намеря и ще го довърша.

— Нали щеше да ползваш оръжията си само срещу маговете? — попита Таерин, след което допълни: — Е, за Агамон ти разрешавам да направиш изключение.

— Благодаря, за което — саркастично отвърна джуджето.

— Капитане — обади се Камарай, — благодаря за предложението, но той уби краля ни. Наш дълг е да отмъстим.

— Твой дълг е да оцелееш — повиши глас Казарада, — не съм те чакала толкова векове, за да видя тревясалата ти тиква отсечена от онзи касапин!

— Тревясала? — елфическият рицар прокара пръсти през зелената си коса. — За пръв път някой описва главата ми по този начин…

— Виждам, че вече се наслаждавате на страничните ефекти от семейния живот — изсмя се Буч. — Аз затова станах моряк, за да не виждам моята джуджетина по цели седмици. И пак ми вдига кръвното.

— Ти също се пази, Буч — каза Тамарай. — Агамон е опасен, по-опасен, отколкото си мислиш. Дори с пиперниците ще имате проблеми с него.

— Със сигурност — отговори джуджето, — но накрая ще победим.

* * *

Атаката започна с падането на нощта.

Без никакво предупреждение немъртвите заизкачваха стените, забивайки костеливите си пръсти в процепи, за които смъртен никога не би могъл да се закрепи. Последваха ги орките, които издигнаха огромни стълби и по тях опитаха да се изкатерят към града. Оцелелите сатири също се хвърлиха в нападение, подскачайки като диви кози по миниатюрните неравности на стената.

Черните елфи и елитният корпус минотаври останаха встрани от атаката, на безопасно разстояние от защитниците, които посрещнаха атакуващата гмеж. Паладините стояха като неуморни пазители на стените и изблъскваха стълбите с орки обратно надолу, а пъргавите мускетари посрещаха с шпагите си всяко същество, което успееше да се добере до стените.

Най-големият удар обаче дойде от страна на джуджетата. Повечето от тях посрещаха с брадви съществата, които се опитваха да нахлуят в града, но на крепостните стени се появиха дузина триметрови фигури. Те смътно наподобяваха паладини поради броните си, но бяха по-големи и се придвижваха механично и неестествено, задвижвани с ръчки от джуджетата, скрили се в тях. Наместо ръце имаха грамадни оръдия — както конвенционални, така и пиперници — и обсипаха с огън нападателите на замъка, като внимателно се целеха в немъртвите. Снарядите им раздробяваха скелетите на парчета и вдъхваха ужас в останалите нападатели, макар те да не бяха улучвани.

Въпреки това битката умори защитниците. Нападателите сякаш нямаха край, а падналите се разпукваха като гнили дини и от тях излизаха нови скелети, които да продължат атаката. По-лошо, дори и повалени, немъртвите се изправяха отново, ако не бъдеха раздробени на части, а като че ли само снарядите на джуджешките механизирани бойци и донякъде ударите на паладините можеха да постигнат това.

Влъхвите на Смъртта и останалите магове на черните елфи бяха на безопасно разстояние назад и не можеха да бъдат достигнати от изстрелите. Същото важеше и за надменните аристократи и воини от Иррхас-Аббат, които с удоволствие наблюдаваха клането пред себе си, без да се интересуват кой точно умира. Минотаврите пък стояха в стройна фаланга, а в говеждите им погледи не проблясваше никакво чувство.

Когато зората най-после се пукна, армията от Иррхас-Аббат прекрати нападението си и отстъпи назад. Сега тя бе съставена почти изцяло от скелети — самоубийственото нападение бе коствало живота както на почти всички орки, така и на малцината, оцелели след битката с Гората, сатири.

Защитниците също не се бяха разминали без жертви. Възкръсналите мъртви бяха разкъсали мнозина от мускетарите, които разбраха по най-мъчителния начин, че турнирната фехтовка няма нищо общо с истинската война. Паладините също бяха дали много жертви, пронизани главно от оркски стрели и ятагани. Дори джуджетата не бяха без загуби, а три от механичните им бойци бяха станали на части след атаката на огромни орди от скелети.

Единствено елфите не пострадаха, но това бе само заради изричните заповеди на крал Балдуин. Той забрани на Камарай и подчинените му да влизат в битка. Владетелят смяташе, че това трябва да стане едва след като аристократите от Иррхас-Аббат се включат в боя, тъй като се съмняваше, че простосмъртните воини и дори джуджетата ще са им равностойни.

Камарай и брат му кипяха от негодувание, но Казарада и Таерин бяха облекчени. Въпреки това жрецът имаше много работа на сутринта с ранените.

Алтира и Лерта искаха да му помогнат, но той отказа. Трябва да сте свежи за предводителя на Великата раса, предупреди ги, като им напомни, че е видял как ужасното същество съкрушава Сталкер на Мрака.

И така. Алтира и Лерта останаха в принудително бездействие. Но докато дъщерята просто нервно хапеше устни, проклинайки противника си за това, че не напада, Лерта бе потънала в успокоителна медитация. Съзнанието и долови омразното присъствие на Прастария и той очевидно също го усети, тъй като наум тя чу думите му:

— Идвам за теб, Лерта…

Глава двадесет и втора

Беше късен следобед, когато Римиел и Алтиарин влязоха в Иррхас-Аббат. Града на Странните Удоволствия не бе такъв, какъвто елфът го помнеше. Нямаше ги стражите, които посрещаха всеки на портите, липсваха обитателите на града, които крачеха по улиците. Небето бе обагрено в странни сияния, които къпеха сградите в злокобна светлина и им придаваха още по-странен от обичайния вид. Тук-таме през прозорците надзъртаха лицата на много възрастни елфи, вече неспособни да се бият, на деца, прекалено малки, за да бъдат извикани в армията, и на жени. Никой не посмя да излезе или да каже нещо на Алтиарин и спътника му. По лицата им бе изписано отчаяние. Те усещаха, че нещо лошо се случва с града им, с расата им, с целия свят, но нямаха сили да направят каквото и да било.

Черният елф продължи да крачи по улиците и усети как Римиел се свива до него, смазан от мащабите на странния град. Той не бе построен по законите на човешките градове и нито размерите му, нито архитектурата имаха смисъл от гледната точка на вампира. Пустотата, налегнала всичко наоколо, го угнетяваше допълнително.

Поднебесната кула, в която управляваше Черния крал, се намираше в центъра на Иррхас-Аббат, а пътят до нея се стори безкрайно дълъг както на Алтиарин, така и на Римиел. Вампирът не посмя да полети в сенките на исполинските сгради, издигащи се наоколо, и затова просто следваше приятеля си, който помнеше пътя към дома на някогашния му господар, макар да стъпваше на това място за пръв път от век и половина насам. Забеляза, че в сенките се спотайват престарели орки и други създания, останали зад гърба на армията. Когато ги видеха, те се криеха още по-навътре в тъмното, не желаейки да обезпокояват пришълците.

Алтиарин и Римиел продължиха по пътя към кулата на Черния крал и никой не пожела дори да ги заговори.

* * *

Далеч над тях, на върха на Поднебесната кула, властелинът на Иррхас-Аббат долови присъствието на мушиците, полетели към него. Те бяха победили дракона и шогота и това означаваше, че ще му се наложи да се срещне с омразния беглец, тласнал го по пътя на Хаоса.

Кралят обаче нямаше нужда да се разправя и с досадния му спътник. Той потърка още един от пръстените си и от него изскочи черен прилеп, който полетя надолу към натрапниците.

* * *

Тъкмо излязоха на централния площад пред Поднебесната кула, когато Римиел замръзна. Макар и огромно, мястото не създаваше усещане за простор, а напротив. Грамадната кула на краля, заедно със запуснатия, но все още величествен храм на Рамакар и дворците на най-висшестоящите от черните елфи наоколо, смачкваха присъстващия и го караха да се чувства малък и незначителен.

— Римиел? — попита Алтиарин, изненадан от това, че приятелят му е спрял. — Какво има?

— Не може да бъде — поклати глава вампирът и посочи нагоре. Алтиарин вдигна глава и видя, че към тях приближава малък прилеп, неправещ особено впечатление.

— Не разбирам — призна си черният елф.

Вампирът започна целият да трепери и елфическите дрехи от бръшлян, които носеше, започнаха да шумолят от напрежението в изваяните му мускули.

— Това е той — прошепна Римиел.

— Кой? — не разбра Алтиарин.

В този момент прилепът кацна на земята пред тях и избухна в облак черен дим. Когато пушекът се разнесе, черният елф видя висока фигура с дълга сива коса и лице, на което бе изписано могъщество и злоба. Фигурата бе облечена с черни кожени панталони, но над кръста си не носеше нищо, освен тъмно наметало с кървавочервена подплата. Новодошлият се усмихна и разкри дълги кучешки зъби, които издадоха, че е вампир. Очите му бяха чисто черни, като бездънни ями към абсолютната пустота.

— Ето че се срещаме отново, Римиел — каза черноокият.

— Ти… — отвори уста приятелят на Алтиарин.

— Радвам се, че ме позна — отвърна новодошлият. — Да, аз бях този, който те превърна преди петстотин години. Тогава те ухапах — във формата си на прилеп. Поласкан съм, че си спомни.

— Ти — повтори Римиел и внезапно повиши глас, — ти ми отне всичко! Животът на благородник, живота на човек! Векове наред живях в мрака като животно, презиран от всички!

— Подарих ти безсмъртие — килна глава настрани сивокосият. — Ако не бях аз, отдавна да си станал на прах. Дадох ти сила и могъщество, възможността да вдъхваш страх в сърцата на околните. И какво си направил ти?

— Римиел, какво става? — попита объркан Алтиарин. — Кой е този?

— Аз съм Кариел, първият вампир — прогърмя гласът на непознатия, — първият човек, който продаде душата си на Рамакар и пося вампиризма сред смъртните. Дадох началото на цяла една раса и разбира се, през цялото време бях верен съюзник на моя господар. Черния крал от Иррхас-Аббат, който ме приюти в магическо убежище, когато животът на земята ми омръзна. Никога обаче не съм спирал да следя континента Тарр и вие двамата сте най-голямото разочарование, което сме виждали, освен самия Рамакар, разбира се. Елфът, който стана горянин, и вампирът, живеещ от любов.

Кариел изплю на черния паваж тлъста кървава храчка.

— Омерзително и отвратително. Ти си грешка, Римиел, грешка, която възнамерявам да поправя. Що се отнася до теб, Алтиарин, Черния крал те очаква. Пътят нагоре по кулата е малко дълъг, но смятам, че ще се справиш. Бягай, докато все още можеш.

— Бъркаш, ако смяташ, че ще оставя приятеля си — поклати глава Алтиарин и изтегли меча, — срещал съм се с вампири и преди.

— Контеса Дезире, на която продадох черната книга? — излая Кариел. — Тя е нищо пред мен, млада глупачка, която щеше да те погуби, ако не беше предателят тук.

— Наричаш мен предател? — отвърна Римиел. — Ти си този, който е предал човешкия род и се е превърнал в чудовище!

— И нима смяташ себе си за различен?

— Вече да. Аз живея от любовта, а ти от смъртта. И затова аз ще продължа да живея, а ти ще умреш!

С тези думи Римиел се стрелна напред с цялата сила, на която бе способен, с бързина, в пъти по-голяма от тази, която бе използвал в битката си с шогота. Превърна се в размазано петно, мълния, която се стрелна напред.

Но Кариел го посрещна, без дори да помръдне, сграбчи го и го захвърли към храма на Рамакар. Огромното здание потръпна от удара и стената, в която се бе ударил Римиел, рухна, като го затрупа под себе си.

Сивокосият вампир се обърна към Алтиарин.

— Още ли си тук? — попита той и се усмихна свирепо. — Жалко тогава. Черния крал толкова искаше да те убие лично!

В същия момент Римиел се изстреля от останките и се заби в създателя си, като извика:

— Бягай, Алтиарин!

Този път успя да хване сивокосия изненадан и го понесе към един от съседните дворци. Двамата вампири се блъснаха в него и една от кулите се килна напред, строшена от удара. Черната грамада камъни заплаши да погребе Алтиарин под себе си и елфът направи единственото, на което бе способен, макар да се мразеше за това.

Избяга, като влезе в Поднебесната кула през зейналите и подигравателно порти.

* * *

Римиел излетя от руините на двореца и се озъби, когато видя Кариел да се издига пред него. Зъбите му се издължиха, нещо, което не му се бе случвало от столетие насам.

— Значи в теб все още има малко живец — подигравателно каза сивокосият. Черното му наметало с червена подплата се развяваше на вятъра.

— Щях да се разочаровам, ако не бе оказал никаква съпротива!

— Защо? — попита Римиел. — Защо избра мен за вампир?

— Млад, разглезен благородник, придобил внезапно свръхестествени сили? — отвърна Кариел. — Предполагам, че съм очаквал нещо по-добро от това, което виждам пред себе си тук.

Сивокосият се стрелна напред, хвана Римиел за раменете и заби дългите си зъби във врата му, като стръвно засмука от шурналата кръв. Римиел изкрещя и усети да го обзема внезапна слабост, но след това хвана с две ръце главата на противника си и я отблъсна назад, макар с това да откъсна парчета плът от себе си. Изръмжа и на свой ред заби зъби в шията на Кариел. Кръвта на противника му бе черна и гъста като петмез и нямаше никаква хранителна стойност. Този вампир бе мъртъв от векове, може би дори от хилядолетия и не споделяше силата си с никого.

Римиел отстъпи назад и изплю черната кръв.

— Добър опит — усмихна се злокобно сивокосият, — но няма да ти помогне срещу мен.

Вместо отговор Римиел се стрелна напред и нанесе убийствен удар в стомаха на противника си, а после още един в брадичката му. Кариел залитна назад, а Римиел го хвана за плаща, завъртя го във въздуха и го хвърли към друг от дворците наоколо.

Сградата рухна с трясък, когато немъртвият се удари в нея, а Римиел се издигна във въздуха, за да види къде точно е паднал противникът му.

Кариел излетя от руините със скорост, която не отстъпваше на неговата, и го сграбчи във въздуха, а после го понесе шеметно отвъд границите на Иррхас-Аббат. По пътя префучаха през Купола на Насладата — огромна сграда, където все още се криеха няколко жени елфи, които се разбягаха с писъци, когато вампирите минаха през стените, оставяйки огромни процепи, свидетелстващи за преминаването им.

Двамата паднаха в морето край града и предизвикаха огромна вълна, която преобърна няколко лодки, останали по пустите кейове на Иррхас-Аббат. Там продължиха да се хапят, а водата се оцвети — в черно от кръвта на Кариел и червено от тази на Римиел. Накрая вампирите се откъснаха един от друг, излетяха от морето и увиснаха във въздуха над повърхността му.

— Това е старият Римиел, когото помня и обичам — ухили се Кариел с окървавена усмивка. — Помниш ли миналото си? Когато уби една дива жена от нашия вид, за да станеш приятел с върколак, с когото управлявахте като князе близо до Гората на елфите? Това беше от първите години на съществуванието ти! Помниш ли как после изпи кръвта на самия върколак, когато се уплаши от гнева му? А как разкъса светлия рицар на елфите, дошъл да подири сметка за греховете ви?

Римиел поклати глава. Той не бе забравил миналото си, нито пък се криеше от него. Бе споделил всичко с Алтира, Лерта и Алтиарин и макар да не бе намерил сили да си прости, бе успял да се покае пред тях.

— Разликата между мен и теб, Кариел, е, че аз съжалявам за стореното в пристъпи на кръвожадност, а ти не.

— В такъв случай ще имаш още много малко време да съжаляваш — измърка Кариел и нападна.

* * *

Алтиарин се презираше за това, че е избягал, оставяйки приятеля си сам срещу страховитото чудовище, което Черния крал бе призовал специално за него. Но в същото време бе обективен и разбираше, че няма как да помогне. Римиел отдавна бе стигнал ниво на силата, с което го превъзхождаше в пъти, а противникът му бе повече от равностоен съперник. За него нямаше място в такава битка. Ако останеше, щеше да помогне единствено на Кариел. Римиел щеше да се опита да го предпази и така оставаше уязвим за атаките на създателя си.

Затова елфът потегли нагоре по витите стълби на Поднебесната кула, макар да нямаше представа как се очаква да победи Черния крал. Властелинът на Иррхас-Аббат можеше да няма повече пазители, макар и това да не бе сигурно, но владееше опустошителни заклинания. Алтиарин нямаше да има шанс да го достигне с меча си.

Ала той бе длъжен да опита. Заради Лерта и Алтира, които го чакаха в Гората на Всемайката. Заради Римиел, който водеше битка на живот и смърт в странния Град на Странните Удоволствия.

И така Алтиарин тръгна нагоре по стълбите на Кулата, а това, което видя, щеше да го преследва до края на живота му, колкото и да продължеше той. По стените на бърлогата на Черния крал висяха жреци, разпънати на Колела на Мъченията, убити бавно и садистично, с избодени очи и изтръгнати езици, със засъхнала кръв, полепнала по труповете им. Преминаваше през зали, обвити в мъгли, през които забеляза движенията на огромни същества, но те, за щастие, не го нападнаха. След това отново се озоваваше на витите стълби, а колкото по-нагоре се изкачваше, толкова по-ужасяващи гледки се разкриваха пред очите му. На последните етажи Черния крал бе успял да разпъне на Колелата на Мъченията Сталкери на Мрака — паднали ангели, лишени от бронята си и изглеждащи съвсем беззащитни. Небесните създания бяха все още живи и стенеха от ужасните си рани, от които не спираше да капе златист икор — кръвта на боговете. Елфът потръпна, когато видя кощунствената прилика с течността, която бе текла във вените на демона, наричащ се Легион, и кръвта му се смрази при мисълта какви точно съставки е използвал за магията си Прастария.

На няколко пъти Алтиарин повърна от видяното, превивайки се надве и дишайки на пресекулки. Далеч, преди да стигне върха на Поднебесната кула, той разбра, че пътува към смъртта си и все пак не се отказа.

Когато най-сетне се озова на широката площадка, издигаща се над облаците, го посрещна сцена, още по-омерзителна от всичко, което бе видял по пътя си дотук. Странните сияния светеха ослепително ярко, а в небето се бе отворила черна дупка, от която се подаваха гигантски пипала. Те стигаха чак до морето, далеч под тях, и оцветяваха водите в отблъскваща чернилка.

Кракена, помисли си Алтиарин. Господарят на Хаоса.

— Стигна дотук — дочу елфът подигравателен глас, — толкова се гордея с теб.

Алтиарин видя Черния крал, застанал на ръба на площадката. Владетелят бе разперил ръце, все едно посреща отдавна чакан гост и воинът усети как го обзема пълно отчаяние. Единствената му надежда за победа бе да завари Краля унесен в заклинания и да го изненада.

Сега нямаше шанс.

Но въпреки това трябваше да опита, а това нямаше да стане с груба сила. Трябваше да измами господаря си.

— Как можа? — попита Алтиарин. — Как можа да предадеш нашия бог Рамакар?

— Доста нахален въпрос, точно от теб — отвърна кралят и сключи ръце, — но се радвам, че го зададе. Вината за това е изцяло твоя, Алтиарин.

— Моя? — изненада се новодошлият.

— Да. За да ме разбереш, трябва да се върнем малко назад в историята. Първото, което трябва да узнаеш, е истинското ми име.

Черния крал отново разпери ръце.

— Аз съм Миракин.

— Миракин? — повтори невярващо Алтиарин. — Героят на нашия народ? Който ни е повел към световно господство? Защо тогава криеш самоличността си?

— Понеже Миракин беше провал — отвърна Черния крал, — воин, който поведе, но не успя да отведе своя народ и своя бог към световно господство. Иррхас-Аббат не можеше да бъде управляван от провал. Затова заличих спомена за името си и останах безименен владетел, повече символ, отколкото истинска фигура, макар властта ми винаги да бе съвсем, съвсем реална. Но това няма значение.

— Ако това, което ми казваш, е истина, то падението ти е още по-срамно — каза Алтиарин, — ако не друго, елфите на мрака винаги са имали чест. Всички мерзости, които сме извършили, са били заради едната проклета чест. Заради защитата на нашия свят от чудовището, което си призовал.

Алтиарин посочи към Кракена.

— Ти предаде всички ни… Миракин — процеди с презрение воинът.

— Не, не — поклати глава кралят, — ти ни предаде, Алтиарин. Виждаш ли, след като аз не успях, реших да изчакам правилния момент и да създам воин, по-съвършен и от мен, да зачена истински лидер на черните елфи, някои, който няма да се провали като Миракин. Да имам син, Алтиарин.

— И сега твоят син е обсадил Гората — отвърна Алтиарин.

Черния крал премигна.

— Какво? — след което прихна да се смее. — А, не. Агамон не е мой син, макар в момента да е пред Санпар, а не пред Гората.

Алтиарин замръзна при тези думи. Не искаше да повярва. Но следващото, което чу, го съсипа.

— Но не Агамон е моят син, Алтиарин. Ти си. Ти си детето на Миракин. Моето дете. Моят син. Аз съм баща ти.

— Невъзможно — прошепна Алтиарин, но усети с цялата си душа, че това е истина. Елфите от Иррхас-Аббат не знаеха кои са родителите им. Те се раждаха в Купола и после разпределители ги поставяха според кръвта им в различни части на града: дворци — за благородниците, храмове — за жреците, обикновени домове — за останалите. Но никой никога не можеше да знае със сигурност кой точно му е дал живот.

— Знаеш, че е така, чувстваш го в сърцето си, нали — захили се Черния крал, — но както и да е, късно е за прояви на синовно разкаяние. Ти не ни поведе към победа. Вместо това плю на рода ни заради някаква жена от Купола на Насладата. А след това, за да бъде обидата още по-голяма, се съвкупи с човечка и отиде при светлите ни събратя.

Алтиарин поклати глава. Не знаеше какво да отговори.

— Тогава разбрах, че Рамакар и неговите завети са пълна пародия, иначе опитите му да завладее Тарр нямаше да приключват с провал след провал. Така реших да си намеря по-силен господар. За моя радост, вещицата от Гората, с която живуркаш, вече бе направила белята, връщайки духа на Прастария повелител на Великата раса в нашето ниво на съществувание. Оттук нататък за мен бе лесна работа да го доведа в света на живите и да науча заклинанието, което разклати основите на етера и позволи на Кракена — Ктхулу, както го е наричал народът на Ми-Го — да овладее боговете. Малко ми остава да свърша и магията, с която ще му харижа и целия Тарр. Разбира се, всички наоколо ще умрат, включително трогателния рачешки октопод, който искрено си вярва, че ще бъде възнаграден за усилията си. Но в живота не става така, Алтиарин. Усилията не се възнаграждават. Ако искаш нещо, си го взимаш.

Внезапно Алтиарин усети, че моментът е настъпил. Кралят се бе унесъл в самохвалство. Сега трябваше да удари.

Бърз като мълния, воинът се стрелна напред, замахнал с меча си.

Черния крал вдигна пръст и тялото му замръзна във въздуха, хванато от невидима сила.

Алтиарин изкрещя от безсилие, а Миракин се изсмя подигравателно.

— Добър опит, Алтиарин, признавам. Духът ти все още не е прекършен. И това ще стане. Ще те отведа на място, в което ще познаеш истинското отчаяние. И тогава, когато схванеш степента, в която си се провалил, когато целият свят на Тарр стане на пепел, а всички, които обичаш са мъртви…

Миракин вдигна показалеца си.

— Тогава ще ти позволя да умреш.

Пръстенът на ръката на Черния крал заблестя и засмука Алтиарин в себе си, като муха, хваната в кехлибар.

Глава двадесет и трета

Лорд Антоан отпи от чашата греяно вино. Вече бе късен следобед, а армиите на противника още не бяха нападнали. Войниците от крепостната стена казваха, че са се събрали пред портите — орди и орди от скелети, със сияещи очни кухини — но все още не предприемаха нищо. Чакаха, вероятно падането на мрака.

Мускетарят намести шапката си и за десети път в последния час опипа дръжката на шпагата си. Беше изнервен. Неговият добър приятел, граф Венсан, се бе върнал от Гората на Всемайката с ужасяващи разкази за черни магии и воини, които приличат на смесица между хора и зверове, а също и за други незнайни твари. Той, който минаваше за безстрашен, бе уплашен.

Венсан бе на стените, поел първата атака на враговете, но сега Антоан трябваше да го замести. Балдуин бе разпределил защитата им така, че на крепостта винаги да има свежи сили. Лорд Антоан се чудеше кога ли ще види елфите в атака. Сигурно тази вечер, въпреки новините от командването, че се чака появата на техните мрачни братовчеди от Иррхас-Аббат. Дори и с помощта на джуджетата, хората не можеха да удържат немъртвата напаст сами.

— Добра среща, мускетарю!

Антоан вдигна глава и видя търговеца Мандас, облечен в скъпи черни дрехи и следван от ескорт телохранители с огромни мечове.

— Добра да е — отвърна Антоан, малко несигурен в това какво трябва да предприеме. Съмняваше се наемниците на Търговската гилдия да се включат в битката. Те бяха добре известни сребролюбци, а и злите езици говореха как Мандас търгува с бижута от Иррхас-Аббат.

— Идвам да помогна — каза обаче Мандас.

— Така ли? — повдигна вежди Антоан.

— Точно така — отвърна търговецът, — време е да върна услугата си на Санпар, градът, който ми помогна да се замогна толкова много. Аз и моите елитни телохранители ще поемем защитата на портите. Ние сме общували…

Мандас се поколеба.

— … с представители на народа на черните елфи и ги познаваме — довърши накрая той, — няма да намерите по-надеждни защитници от моите хора.

Антоан кимна.

— Добре тогава — отвърна мускетарят, — трябва да предупредя командването и ще ви разпределя къде точно да застанете.

— Върви — кимна Мандас.

— Добре — отвърна Антоан, — чакайте ме тук!

Младежът се затича, за да стигне щабквартирата на командването, ръководена от приятеля му Венсан и Мюлер, но така и не успя. Когато премина покрай Мандас, в ръката на търговеца се появи кинжал, намазан с черна отрова, който той заби в ребрата му.

Антоан отвори уста, но Мандас я запуши с кърпичка, напоена с някаква течност. Момчето си отиде, без да може да гъкне.

В същото време охранителите нападнаха стъписаните стражи, които трябваше да пазят портите. В ръцете им се появиха пистолети — малки оръжия с по един заряд, последен писък в оръжейната техника. Все още много редки, те се полагаха само на благородници от ордена на мускетарите, но явно Мандас бе успял да снабди хората си с такива. Изстрелите поносиха воините, управляващи портите, а после Мандас пристъпи към лоста, който отваряше вратите, и започна да го върти. Наемниците му свалиха широки щитове от гърбовете си и скриха предводителя си от канонадата стрели и изстрели, която долетя от крепостните стени.

Паладини и мускетари вече тичаха към нападателите, но бе твърде късно. За броени минути Мандас отвори портата и немъртвата напаст нахлу през процепа. Скелетите бяха разтворили усти в беззвучни крясъци, а злокобната светлина в празните им очни кухини блестеше по-силна от всякога. Воините, дошли да спрат търговеца, трябваше да спасяват самите себе си от новите врагове.

Мандас изпъна рамене, когато през отворените порти влезе делегацията на Иррхас-Аббат. Лорд Агамон, благородникът, който му беше продал толкова много скъпоценности, вървеше най-отпред, а от дясната му страна крачеше страховит минотавър с глава на бизон. Зад тях имаше магьосници-елфи и причудлива, забулена в лилаво фигура, чието присъствие накара Мандас да потрепери, макар търговецът да не бе сигурен защо.

— Господарю Агамон — каза угоднически, — направих както заръчахте. Надявам се и вие да изпълните своята част от сделката. Обещахте ми много пари и…

— Ето ти нещо по-добро — отвърна Агамон и изтегли назъбения си меч от ножницата, след което го заби в стомаха на търговеца. В същото време магьосниците около него изрекоха вълшебни думи и от нищото се появиха черни светкавици, които овъглиха телохранителите на Мандас.

— Този, който е предал веднъж — каза елфът албинос, — няма да се поколебае да го направи отново. Не знам дали някой като теб може да изпитва угризения, но… — Агамон се усмихна — знай, че обрече расата си на гибел заради пари, които, дори да беше получил, нямаше да ти свършат никаква работа.

Агамон изтегли меча си от корема на Мандас и вдигна ръка на приближените си.

— Оставете тази отрепка да страда. Искам да изкара следващите няколко часа в размисли за това какво е направил.

След тези думи елфът се усмихна дори още по-широко.

— За сметка на това, избийте останалите!

Немъртвите скелети нахлуха в града — пълчища, пред които слезлите от крепостната стена защитници изглеждаха твърде, твърде малко.

— Саеркин — обърна се Агамон към магьосника до него, — искам да намериш джуджетата и да унищожиш досадните им играчки. Бракадаз, на теб оставям кралското семейство на човеците. Елфите обаче са мои. За теб, Прастари…

— Знам какво да правя — отвърна забуленото в лилаво същество и вдигна ръка. Щипките му затракаха, пипалата под брадата му се размахаха. Пред него блесна сияйна светлина, която отвори правоъгълен портал.

— Има нещо, което отдавна трябваше да приключа — рече предводителят на Ми-Го и пристъпи през портала, който изчезна със съскане зад него.

* * *

Камбаните за тревога огласиха следобеда и лъжицата със супа, която Камарай бе поднесъл към устата си, застина.

— Нападат? Вече? — не разбра зеленокосият елф, когато вратата се отвори и в стаята връхлетя лорд Рисафай.

— Проникнали са в града! — извика старият благородник.

Камарай усети как кръвта замръзва във вените му.

— Предатели — с горчивина отвърна Рисафай, — отведе ни към заколение, племеннико.

— Това не е честно, Рисафай — изправи се Казарада.

— Честно или не, аз отивам да умра за своя народ — избухна благородникът, — явно съм последният от семейството, който му е верен!

Рисафай изтегли меча си и излезе навън.

— Чичо! — извика Камарай и се изправи, забравил ранната си вечеря.

— Това е неговият избор, Кам — поклати глава вампирката, — той избра да ти се сърди.

— Не искам да го наранявам — поклати глава елфът.

— Той наранява теб, брат ти и самия себе си — отвърна Казарада, — а и е най-малката ни грижа.

Зеленокосият кимна, макар и с нежелание, и след броени минути излезе от покоите си в пълно бойно снаряжение, следван от покритата с люспестата си броня Казарада. Част от елфическите благородници, особено по-старите, бяха тръгнали с Рисафай, но повечето очакваха заповедите му.

— Хората ни дадоха убежище — извиси глас Камарай — и заслужават защитата ни! На рат, приятели мои! За мен бе гордост да служа редом с вас!

— А ще имаш ли нещо против да се бия редом с теб? — дочу познат глас и видя брат си. Забралото му отново бе спуснато, но очите му блестяха от нетърпение.

— С гордост — кимна Камарай, но след това приближи брат си и му прошепна: — Да не си и помислил да търсиш Агамон.

— А ако той ни намери? — отвърна също толкова тихо Тамарай.

— Тогава ще го довършим заедно — рече Казарада, която не пропускаше нищо от разговора им.

Камарай кимна и поведе елфите извън двореца, в който бяха настанени, към улиците на града, които гъмжаха от все повече скелети. Всеки, паднал от остриетата на немъртвите, се надигаше като такъв. Армията на противника непрекъснато нарастваше.

* * *

Венсан се събуди от разтърсването на Мюлер и веднага осъзна, че нещо не е наред.

— Какво става? — долетя гласът на приятелката му Беатрис, която лежеше до него в широкото легло. След това гласът й се повиши до писък, когато видя обкования в желязо паладия.

— Какво търсиш тук?

— Нападат ни — отвърна вместо рицаря Венсан, докато търкаше очи.

— Проникнаха в града — каза с глух глас рицарят.

— Как? — ококори се Венсан.

— Мандас и търговците му са отворили портите на лорд Агамон.

— Този мръсник! — избухна мускетарят и скочи на крака, като за броени мигове наметна туниката и взе своите пистолет и шпага.

— Той е вече мъртъв — отвърна Мюлер — или поне умира. Според свидетели Агамон го е възнаградил с удар с меч в корема. Антоан обаче е мъртъв.

Венсан замръзна и се обърна към рицаря.

— Агамон? — попита той.

— Мандас — поклати глава паладинът.

— Тогава нека се гърчи — свирепо отвърна мускетарят, — аз ще потърся албиноса!

— Няма да правиш нищо такова — вдигна ръка рицарят, — корпусът минотаври си проправя път през града като нож през масло, а целта му е дворецът на краля. Трябва да защитим Балдуин, мускетарю.

Венсан трепереше от ярост, но кимна, след което се обърна към Беатрис.

— Пази се, скъпа — каза той.

— Ти се пази — прошепна тя и го целуна.

След това двамата с Мюлер изскочиха навън, за да организират последната защита на владетеля си.

* * *

Саеркин и Влъхвите на Смъртта около него, напредваха из Санпар като ураган и унищожаваха всичко по пътя си. Магьосниците на Черния крал се заливаха от смях, докато призоваваха всепомитащите си черни мълнии, по когото сварят на пътя, бил той човек, джудже, светъл елф или скелет — не се интересуваха дори от това, че рушат собствената си армия. Цели къщи падаха под ударите на заклинанията им, а самият Саеркин също се смееше оглушително. Никога не се бе чувствал по-щастлив.

Когато обаче чу тежките стъпки на джуджешките оръжия, усмивката на лицето му угасна.

— Бъдете нащрек — каза той на останалите Влъхви, — време е да изличим тая напаст веднъж завинаги.

Тогава прозорците на околните къщи избухнаха от оръдейните и картечни залпове на джуджешките машини. Стените около тях, послужили на елитните механици-джуджета единствено за засада, се сринаха, а почти всичките черни магьосници рухнаха, покосени от огнените залпове.

Когато димът се разсея, от останките на разрушените къщи, в които преди това се бяха настанили джуджетата, изплуваха дузина бронирани фигури, всяка от които имаше оръдие вместо ръце. Най-голямата от тях имаше тежка желязна корона на главата.

Крал Уилям!

— Готови за стрелба! — долетя гласът на джуджето от нея и оръдията по ръцете на огромните машини започнаха да щракат — знак, че се презареждат.

— Няма да стане! — изсъска Саеркин и вдигна повелително длани, след което изрече вълшебната дума за пламък на мъстта, най-силното заклинание на последователите на Рамакар, този път обаче казано в прослава на неговия владетел — Черния крал от Иррхас-Аббат.

Резултатът надхвърли очакванията на черния елф. Наместо познатите черни мълнии, от ръката му изскочиха ужасяващи сияния, които корозираха за секунди джуджешките паладини и скритите в тях инженери, като ги направиха на купчина стопена плът.

Крал Уилям откри стрелба с две пиперници по върховния Влъхва на смъртта, но този път Саеркин бе готов. Той разпери ръце и около него се издигна неестествен вихър, който отнесе куршумите настрана. Чак сега Влъхвата осъзна каква сила притежава Прастария и избухна в оглушителен смях, когато разбра, че тя е и негова.

Саеркин насочи магията си към паладина на краля и го смачка като гнила ябълка. Писъкът на крал Уилям се издигна във въздуха, когато металът се изкриви около тялото му, а после рязко заглъхна. От изкривения метал потече кръвта на джуджето.

Саеркин се огледа наоколо. Видя, че оцелелите Влъхви го гледат със страхопочитание, след което се поддаде на мигновения си импулс и с едно махване на ръката запрати лъч от странните сияния по тях и ги изби.

Влъхвата бе разбрал истината. Канализирайки силата на Черния крал, той прозря плана му и осъзна, че никой няма да преживее днешния ден. Поне щеше да си отиде славно, като отнесе колкото се може повече жертви със себе си.

Шум привлече вниманието му и той се обърна към единия от джуджешките паладини, който — по чудо оцелял — се мъчеше да стане на крака, подпрян на останалата си механична ръка, оформена като оръдие. Саеркин махна към него и призрачният вятър го издигна във въздуха. Оръдието стреля отчаяно, но вятърът се изви отново и го отклони към най-близката къща.

— Да видим какво си имаме тук — ухили се Саеркин и с едно движение на ръката отскубна предната броня на бойния механизъм, за да разкрие джуджето в него.

Което бе насочило пистолет право към главата му.

Изстрелът отекна и Саеркин залитна назад, прострелян между очите, без дори да разбере как точно е умрял.

— Върви в ада, мръсен кучи син! — процеди капитан Буч и се измъкна от отломките на бойната си машина. Огледа се и сам не разбра, че по бузите му се стичат сълзи. Влъхвите на Смъртта бяха мъртви, но с тях си бяха отишли и неговите другари, и владетелят им, а също и бойните им оръжия, докато в града все още вилнееше армията на Черния крал.

Заедно с орди от все повече скелети.

* * *

Всеки път, щом в лазарета пристигнеше нов ранен, Таерин чувстваше, че ще умре. Проклинаше се, задето не се бе присъединил към Тамарай в битката, и не можеше да забрави окървавеното му тяло, донесено от брат му след първия ден на битката в Гората. Сега очакваше да върнат любимия му отново, но този път с рана, която нямаше да може да излекува. Щеше да полудее, ако нямаше толкова много работа. Трябваше да действа бързо, тъй като, ако закъснееше в грижите си, раненият можеше да се превърне в скелет.

Така Таерин обикаляше болните и изричаше вълшебствата си отново и отново, представяйки си раните им като грозни чудовища, които падаха под силата на неговата магия. Лерта така и не бе могла да разбере неговия метод за лечение, но разбирането й не му трябваше. Важното бе, че е ефективен.

Самата тя, заедно с дъщеря си, отново бе на горния етаж, потънала в медитация, в очакване на Прастария.

Но когато той се появи, Таерин бе този, който го видя. Както тичаше към следващия ранен, пространството пред него се разцепи в правоъгълен портал с неописуем цвят и оттам излезе познатата уродлива фигура, забулена в лилаво.

— Ето че отново се срещаме, Таерин — прошепна чудовището и пипалата около устата му се размърдаха, — ти стигна далеч, по-далеч, отколкото очаквах, но дори и така не можа да попречиш на плановете ни. Това е краят на нелепото ти съществуване.

Младият жрец усети как невидими скоби хващат мозъка му като в менгеме. Изпищя от болка и долепи длани към главата си, а после падна на колене.

— Наистина ли мислеше, че можеш да ме спреш, млади жрецо? — попита садистично Прастария.

— Аз мога — долетя познат глас и Таерин усети как скобите се отпускат. Падна на земята като марионетка с прерязани конци и успя само да се обърне назад, стенещ, за да види сивокосата магьосница и нейната дъщеря, застанали лице в лице с чудовището.

— Лерта — прошепна предводителят на Великата раса, — очаквах те. От деня, в който ме призова, те очаквах.

— За какво се върна, Ми-Го? — попита магьосницата. — Това вече не е твоят свят. А и никога не е бил. Нима мислиш, че Кракена ще те възнагради? Той, който жертва родния ви дом, за да ви пръсне из безкрая отвъд небето? Който позволи Великата раса да изчезне? Който те превърна в дресирана мишка, подскачаща при всяка заповед на Черния крал и неговия домашен любимец, безумеца Агамон? Колко ниско си паднал само!

— Достатъчно! — изкрещя Прастария и с едно движение свали дрехата от тялото си.

Таерин едва не припадна. Туловището на предводителя нямаше нищо общо с формите на живот, които се срещаха на Тарр. То бе конусовидно и с нездрав зеленикав цвят, а вместо с крака, се придвижваше със странни крайници, напомнящи смътно лъчите на морска звезда. Щипките, с които завършваха ръцете, гневно щракаха във въздуха, а недоразвитите криле плющяха неуморно зад гърба му.

— Аз съм толкова стар, колкото не можеш да си представиш, Лерта — гръмна противният жужащ глас на съществото, — и видях ума ти! Не можеш да ме спреш!

— Но тя не е сама — намеси се Алтира, — удържахме те веднъж, в Гората. А сега ще те довършим.

Двете вълшебници — майка и дъщеря — притвориха очи и Таерин усети как около тях се издига успокоителна сила, магическо поле, което наложи неземно спокойствие в целия лазарет, независимо от присъствието на кошмарното чудовище, накарало болните да закрещят от ужас при вида му. В този момент жрецът разбра, че поне тук няма как да се появят още скелети.

— Използвате сила на богиня, която вече не съществува — изсъска Прастария. — Вижте какво имам аз!

Той размаха с крайниците си във въздуха и страховитият триъгълник, погълнал без остатък Сталкера на Мрака, се появи отново във въздуха, след което тръгна към Алтира и Лерта. Двете присвиха очи и триъгълникът замръзна във въздуха.

Прастария изжужа разгневен и започна да напява странните наричания на архаичния си език:

— Йа! Йа! Ктхулу фхагн! Пх’нглуи мачв’нафх Ктхулу Р’лйех вгах’нагл ф’хтагн!

Триъгълникът отново тръгна напред.

* * *

Санпар, сияйната столица на човешкото кралство, се бе превърнала в истински пандемониум. Ордите от скелети крачеха по улиците и убиваха, когото сварят, независимо дали бе човек, джудже или елф, жена, дете или старец. Проправяха път единствено войските на черните елфи и елитният корпус минотаври от остров Миной, тръгнал към двореца на Балдуин.

И все пак, столицата отказваше да падне. Обикновени хора, които пазеха семействата си, вземаха каквото оръжие сварят и се изправяха срещу мъртъвците, като ги натрошаваха на части с вили и лопати. Джуджета с тежки брадви превръщаха скелетите в купчини кокали, които никоя магия не можеше да съживи. А в последния момент оцелелите орки изненадаха и свои, и чужди и се обърнаха срещу скелетите, като спряха разрастването на немъртвата армия.

Никой от тези воини обаче не можеше да спре корпуса от рицари на черните елфи, които обикаляха града и сееха смърт навсякъде, откъдето минат. Остриетата им безмилостно покосяваха хората, независимо дали става дума за паладини, мускетари или обикновени граждани и селяни.

Тогава дойдоха светлите елфи — първо тези, предвождани от Рисафай, а после и основната част, последвала Камарай. Воините от Гората на Всемайката се нахвърлиха върху унищожителите на прекрасната си родина с ярост, която изненада и самите тях. Една по една черните фигури падаха, поразени от стрелите на елфическите рицари, а аристократите от Иррхас-Аббат заотстъпваха пред яростта на своите уж слаби братовчеди.

Ала един от черните елфи не се впечатли от всичко това и продължи да сее смърт сред околните, като не спираше да се смее подигравателно на ставащото около него. Лорд Агамон се биеше едновременно с меча и кинжала си и нямаше случай, в който да удари, а острието му да не се обагри в кръв.

Накрая албиносът се изправи пред Рисафай, който, когато го видя, се втурна към него с викове:

— Убиец! Предател!

Но Рисафай не бе воин като Белия крал и умря мигновено. Агамон блокира удара на меча и заби кинжала си в гърлото му, след което изтръгна гръкляна от раната и го изяде пред втрещения поглед на останалите около него, свои и чужди, които се разбягаха, обзети от погнуса.

Освен трима.

Камарай и Тамарай наблюдаваха смразени варварския начин, по който бе убит чичо им, а Казарада застана между тях. Вампирката знаеше, че вече не може да каже нищо.

Агамон ги забеляза и избърса кръвта от устните си.

— Първият път явно не ти стигна — отбеляза черният лорд, когато забеляза Тамарай, — изглежда все пак са успели да те спасят. Нищо, така мъката им, когато те убия окончателно, ще бъде още по-голяма.

— Този път ти си този, който ще умре — отвърна спокойно Тамарай, — а и не съм сам.

— Трима на един? — повдигна вежди Агамон.

— Това съотношение ти хареса срещу Белия крал, нали, жалък пес такъв? — процеди Камарай, а в гласа му прозвуча цялата болка, която бе изпитвал през годините от смъртта на първата си любов Инувиел.

— Този разговор взе да се проточва — отвърна с отегчен тон Агамон.

И нападна.

* * *

Венсан и Мюлер застанаха рамо до рамо пред групата от най-добри паладини и мускетари, които трябваше да охраняват краля. Самият Балдуин стоеше най-отзад, но само заради настояванията на благородниците. Беше навъсен, обкован с броня от глава до пети, с тежък меч, но и с пистолет, който да използва срещу враговете си.

Елитният корпус минотаври си бе проправил път до двореца без особени усилия и сега копитата на бикоглавите същества тъпчеха градините му. Бяха строени във фаланга, в чийто център бе техният предводител, жестокият Бракадаз. Животинският му поглед оставаше все така тъп и безчувствен, а ръцете му бяха изцапани с кръв до лактите.

Мускетарите вдигнаха оръжията си — мускети и пистолети — и стреляха към минотаврите. Онези обаче имаха огромни като кули щитове, които вдигнаха пред себе си и поеха залпа на огнестрелните оръжия. След това се втурнаха напред с мучене, като стадо бизони.

Рицарите и мускетарите не отстъпиха под напора им и скоро кръвта обагри камъните по пода на кралския дворец. Пъргавите воини с шпаги промушваха съществата с глави на бикове, докато бронираните рицари се изправиха срещу по-едрите представители на минотаврите, чиито рамене носеха главите на бизони или биволи. Въпреки съветите на Мюлер и Венсан, Балдуин се хвърли в битката, размахал меча си, който посече мнозина от съществата.

След броени минути схватката заприлича на кървава баня. Минотаврите, стаявали яростта си почти през цялата война, постепенно изгубиха дисциплина и фалангата им се разпадна на отделни чудовища, които захвърлиха оръжията и започнаха да разкъсват с голи ръце противниците си, като ги намушкваха на огромните си рога. Рицарите и мускетарите също нямаше как да останат в бойна линия при това положение и битката се превърна в поредица от единоборства.

Венсан печелеше своите, на върха на стихията си, прескачайки тромавите си противници, забивайки шпагата си в дебелите им вратове или незащитени стомаси, разгневен и омерзен, че тези твари са стигнали чак дотук, в двореца на неговия крал, а преди това са опустошили всичко по пътя си, включително прекрасната Гора на елфите и самия Санпар. Всичко, за което той и по-модерните благородници се бяха борили — красота, свобода — бе на път да бъде стъпкано от тези примитивни създания и извратените им кукловоди от Иррхас-Аббат, чиято истинска същност стана ясна на всички.

Мюлер също напредваше неумолимо, а доспехите му поаленяха от кръвта на минотаврите пред него. Рицарят обезглавяваше противниците си с по един удар и Венсан се почувства като в скотобойна.

Неусетно минотаврите сякаш свършиха и мускетарят се подготви да вдигне победно шпагата си, когато видя гледка, която смрази кръвта във вените му.

Бракадаз, царят на остров Миной, докопа Балдуин, изби меча от ръцете му и отхапа върха на черепа му с едно щракване на масивните си челюсти. Писъкът на кралица Маргарет, която, противно на всеки съвет на здравия разум, бе слязла дотук, прекъсна, когато Бракадаз метна меча на краля по нея и буквално я закова към стената на кралския дворец. След това отметна глава назад и измуча триумфално.

— Не! — изкрещя Мюлер, като посече последния човек-бивол пред себе си и се хвърли към Бракадаз. Паладинът скочи към огромното чудовище и замахна с меча си към него. Захвърлил брадвата си някъде настрани по време на битката, Бракадаз блокира с дясната си ръка, която падна отсечена.

Но това не бе краят. С оцелялата си лява ръка минотавърът хвана паладина за врата, а след това с всичка сила блъсна главата си в тази на рицаря и я смачка на пихтия, с все шлема, който я защитаваше.

Венсан не издържа и повърна. Докато го правеше, погледът му обходи бойното поле наоколо и мускетарят осъзна, че е останал сам, съвсем сам с царя на минотаврите. Всички останали — рицари, мускетари и звероподобни — бяха мъртви.

Вдигна шпагата си пред Бракадаз, който бе тръгнал към него. Исполинското същество кървеше обилно, но дори това явно не го смущаваше. Говеждите му очи оставаха тъпи и безчувствени, сякаш не можеше да разбере какво точно се случва.

Внезапно Бракадаз се втурна напред, навел глава, и Венсан успя само да замахне с шпагата. Тънкото острие остави кървава резка по бизонската глава, при което се огъна и се счупи. Грамадната чутура на минотавъра го блъсна в гърдите и ребрата му изпращяха. Прониза го адска болка и той изкрещя, след което се просна по гръб.

Бракадаз, очевидно обезсилен от кръвозагубата, падна на колене над него и надигна масивната си глава за последен смъртоносен удар.

Прозвуча изстрел. Куршумът се заби в ухото на съществото и то измуча от болка, след което обърна кървясалия си поглед към наглия нападател.

С премрежени от болка очи Венсан съзря Беатрис — вдигнала пистолет, цялата трепереща.

Мускетарят стисна зъби. Нямаше да позволи на минотавъра да убие и нея. Събра последни сили и заби парчето от шпагата си в окото на разсеялия се звяр.

Бракадаз потръпна и се стовари върху него.

* * *

Тази битка щеше да е трудна, осъзна Казарада, още след първата размяна на удари. Вероятно не трябваше да бъде изненадана — все пак Агамон бе успял да убие Белия крал, макар и с подлост. В битката си с тях обаче черният елф нямаше нужда от чужда помощ. Да се биеш с него бе като да се опиташ да хванеш вода — той бе навсякъде и никъде, ловко се изплъзваше от атаките им, блокираше тези, които успяваха да го стигнат, както с назъбеното острие на меча си, така и с дългия си кинжал.

А контраатаките му не бяха безопасни. Макар и притиснат от двама елфически рицари и вампирка със сили и бързина, които надхвърляха неговите, Агамон успяваше да отвърне на ударите им и от време на време мечът или кинжалът се стрелваха като змии към тях. Тамарай изгуби шлема си след поредния тежък удар на черния елф и вероятно щеше да загине, ако Казарада не го бе избутала настрана. Миг по-късно вампирката трябваше да помага и на Камарай, който бе останал сам срещу черния лорд и получи тежка драскотина точно над очите.

Лоша рана, помисли си Казарада. Не кървеше много, но щеше да го заслепи. Този Агамон си знаеше работата.

На няколко пъти вампирката се опита да го изтласка назад и да влезе в единоборство с него, разчитайки на по-голямата си сила, но успя да го направи само веднъж и тогава той изрече дума — ф’хтагн — която я оттласна назад. По всяка вероятност магия, оставена му от Влъхвите.

Битката не вървеше добре. Встрани от тях рицарите на светлите и черните елфи бяха подновили схватката си, но никоя от двете страни не можеше да вземе надмощие. Растяха единствено труповете, от които с разпукване излизаха още скелети, които се отправяха през околните улици към все по-оредяващите защитници на града. Джуджетата и оцелелите паладини и мускетари бяха организирали защита за жените и децата, но и тя нямаше да удържи, ако мъртвите продължат да прииждат.

Но Казарада нямаше време да се тревожи за това. Агамон отново нападна и този път мечът му уцели закъснелия само за миг със защитата си Камарай в бедрото. Брат му извика и нападна, а Агамон остави кинжала си в рамото му. Тамарай изпъшка и бе принуден да отстъпи назад.

Дори заедно не можеха да победят този луд, разбра Казарада. Когато видя кинжала в рамото на Тамарай обаче, вампирката разбра как противникът им може да бъде обезоръжен и си даде сметка, че тя единствена има шанса да издържи на такава рана.

Беше рисковано. Слънцето залязваше, но и последните му лъчи можеха да са фатални, ако люспестата й броня бъде разкъсана. Ала нямаше друг избор. Не можеше да остави двамата братя да паднат под ударите на лудия, отнел живота на Белия крал и чичо им.

Казарада се стрелна напред със зверско ръмжене — очевидна атака, която целеше да предизвика реакция от страна на лорд Агамон. Черният елф вдигна меча си и прониза вампирката право в гърдите.

Още когато стоманата навлезе в тялото й, тя разбра, че раната е смъртоносна. Имаше нещо неестествено в острието, не така гибелно като среброто, но достатъчно силно, за да я довърши, някаква отровна магия, която започна да изпива силите й.

— НЕ! — изкрещя Камарай с вика на душа, разбрала, че й предстои да отиде в ада.

— Довършете го! — изсъска вампирката и стисна Агамон за китките. Червените очи на албиноса се разшириха, когато разбра, че е попаднал в капан, а мечовете на двамата братя пронизаха тялото му. Въпреки това злото му лице се изкриви в усмивка и с последния си дъх той пророни:

— Ще страдат за теб… — след което падна мъртъв.

Казарада залитна назад и също щеше да падне, ако не беше Камарай, който я подхвана нежно въпреки собствената си рана.

— Не ме пускай — прошепна Казарада.

— Не си отивай — проплака в отговор зеленокосият елф, а от очите му капеха сълзи.

— Таерин! — извика Тамарай. — Той ме спаси от черното острие! Ще може да помогне и сега!

Казарада знаеше, че никой не може да помогне, но нямаше сили да им го каже. Главата й клюмна върху гърдите на Камарай, а рицарят я понесе към лазарета, следван от брат си.

* * *

Таерин следеше като хипнотизиран сблъсъка пред себе си, останал последен в лазарета. Болните се бяха разбягали — кой тичешком, кой с пълзене — при истинския вид на Прастария, кощунствена форма на живот от свят, който нямаше и не трябваше да има нищо общо с техния.

Но жрецът бе останал, неспособен да откъсне поглед от съревнованието. Не му бе нужно да е магьосник, за да осъзнае, че предводителят на Ми-Го печели. Страховитият триъгълник с непознат цвят приближаваше неумолимо към Лерта и Алтира, а всяка минута от схватката изпиваше силите им. Косата на по-старата магьосница бе побеляла напълно, а сега дъщеря й бе тази, която посивяваше.

Тяхната лековита, изцерителна магия бе безсилна срещу изчадието от миналото, си каза Таерин и в същия момент осъзна защо е така. Лерта бе могъща в това да изцерява страдалците от техните мъки, по този начин бе победила воина, наричащ се Легион. Това същество обаче бе щастливо от злочестието, в което се е превърнало съществуването му, и искаше да го прехвърли на целия останал свят. Такава заплаха не можеше да се рационализира, не можеше да се договориш с нея, не можеше да я умилостивиш или спасиш. Тя трябваше да бъде унищожена, така както повеляваше неговият бог Рамакар.

И той бе единственият, който можеше да го направи. Разбра го, докато магията на Прастария приближаваше все повече и повече към остаряващите пред очите му жени.

Ми-Го беше като бацил, инфекция, чуждо тяло в техния свят, също както нараняването или болестта разяждаха тялото на болния. И можеше да бъде победен само по един начин.

Таерин се изправи и застана зад Лерта и Алтира, въпреки предупредителните погледи, които те му хвърлиха. Лицето на черния елф се изкриви и той отвори съзнанието си, готов да поеме удара на Прастария.

В ума му се удари нещо като черен таран, невъобразима сила от незапомнена древност. Той разбра какво представлява триъгълникът — портал към ада, през който предводителят на Великата раса засмуква душите на жертвите си право към пипалата на Кракена. Рана в света, която той трябваше да затвори.

Атакува, както го бяха учили в Иррхас-Аббат, с цялата сила и ярост, на която бе способен, готов да отдаде душата си за това. Триъгълникът спря на сантиметри пред лицата на Лерта и Алтира, а след това се върна обратно към Прастария.

Таерин простена, когато Ми-Го насочи цялото си внимание към него и железните скоби отново затегнаха мозъка му. Двете вече престарели жени пред него извикаха нещо, очевидно освободени от магията на чудовището, но Таерин не ги чу.

Триъгълникът зае цялото му съзнание и светът около него се превърна в тунел, по който трябваше да го бута. Кървави сълзи потекоха по бузите му, когато Прастария увеличи натиска си, ала Таерин не се отказа дори когато кръв рукна и от носа, и от ушите му.

Лерта и Алтира задействаха ново заклинание и Таерин видя как от триъгълника изхвърчат души на елфи, на джуджета, на хора, на всички същества, които Прастария бе поразил, дори на Сталкера на Мрака, който излетя като ангел и му каза нещо окуражително, което жрецът не разбра.

Ми-Го изсъска разгневен и усили натиска до върховния предел на собствените си сили. Странна зеленикава слуз изби по тялото му и той изкрещя отчаяно, когато Таерин направи още една крачка и избута триъгълника до огромното му туловище.

Черният елф чувстваше, че мозъкът му е изпепелен и вероятно ще прекара остатъка от живота си като идиот, но все още имаше сили за последния удар.

Таерин изкрещя и запрати триъгълника в тялото на Прастария, който нададе писък на върховно отчаяние и се разпадна на кощунствена субстанция, която изтече в създадения от него триъгълник.

А след това адският портал се затвори.

Окървавен, обезсилен и изгубил разсъдъка си, Таерин падна по очи.

Миг по-късно го обгърна милостивият мрак.

Глава двадесет и четвърта

Алтиарин отвори очи. Не знаеше кога точно ги е затворил и нямаше представа колко време е пътувал във вихъра, всмукал го в пръстена на Черния крал. Нещо му подсказваше, че едва ли е минало много време, макар пътят да му се бе сторил дълъг цели векове.

Елфът се огледа. Намираше се на дъното на нещо като сив кладенец. Стените му бяха осеяни с ангели, приковани за Колела на Мъчението. Сред тях имаше Сталкери на Мрака, но и Ангели на Светлината, с бели криле. Стенанията на съществата изпълваха въздуха.

Алтиарин свали поглед от тях и видя, че не е сам.

В кладенеца имаше стара жена с кафява роба. Тя бе седнала на земята и изглеждаше безкрайно уморена. До нея бе коленичил млад мъж с красиво лице и златиста коса. Неизразима доброта се четеше на лицето му, което се разшири от топла усмивка, когато видя Алтиарин.

До тях, изправен, стоеше воин, обкован в броня от глава до пети, с алебарда, преметната на рамо. Черен конусовиден шлем скриваше цялото му лице, освен смръщените очи.

— Алтиарин — каза младежът и се изправи, — очаквахме те.

— Кои сте вие? — попита черният елф.

— Не можеш ли да се сетиш? — попита младежът и се усмихна по-широко.

— Казах ти, че го надценявате — изръмжа бронираният.

— Не е така — обади се възрастната жена, — той е Избраният.

— Избран за какво? — не разбра Алтиарин.

— Как? — усмихна се още по-широко младежът. — Да спасиш Тарр. Да ни наследиш на върха.

— Да ви наследя? — повтори Алтиарин. — Ще попитам отново. Кои сте вие?

— Наистина ли не можеш да ме познаеш? — отново се обади бронираният. — Та нали през цялото детство те учеха да отговаряш на призива ми. Младостта ти мина под моя знак.

Черният елф погледна към воина и внезапно разбра с кого разговаря.

Преглътна.

— Рамакар — прошепна той.

— А аз съм Томан — усмихна се лъчезарно младежът, — както можеш да се сетиш, това тук е мама.

— Всемайката — каза Алтиарин и инстинктивно падна на колене.

Старицата му се усмихна.

— Наистина няма нужда от това — каза тя.

— Изправи се — Томан му подаде ръка и елфът се изправи на крака.

— Изживя много — продължи младежът, — повече, отколкото заслужава, който и да било.

— Приятелите ми… — отвори уста Алтиарин.

— Умират — каза тихо Рамакар, — като нас.

Елфът се сепна, но възрастната жена плесна сина си по рамото.

— Не го плаши, Рамакар! И без това му се събра в повече.

— А голямото изпитание тепърва предстои — отвърна бронираният.

— За какво говорите? — попита Алтиарин.

— Алти — каза Томан така, сякаш го бе познавал цял живот. А може би наистина беше така.

Богът постави длани върху раменете на елфа.

— Нямаме право да те молим за това и ще разбера, ако откажеш. Ако нямаш повече сили, ще те разбера.

Тогава ти обещавам, че те очаква само покой. Кракена няма сили да се докосне до душа, чиста като твоята.

— Да ме молите за какво? — отвърна Алтиарин. Чувстваше се глупаво, но в този момент, пред лицето на светлия бог и в присъствието на майка му, се почувства по-сигурен от когато и да било.

— Миракин ни предаде — каза Рамакар, — и сега сме затворени в пръстена му. Никога няма да можем да излезем.

— Нашето време свърши — каза Всемайката, — но ти можеш да се освободиш. Това е, което Черния крал не знае. Той те изпрати да умреш с нас, познал отчаянието от гибелта на боговете, без да знае, че можеш да спреш и него, и неговия господар. Можеш да спасиш приятелите си. Можеш да спасиш всички.

Алтиарин се замисли върху думите й, след което кимна.

— Как? — попита, макар да подозираше, че отговорът няма да му хареса.

— Томан ни показа начина — каза Всемайката, — приживе, когато се раздели с тленното си тяло.

— Вече сме уморени, Алтиарин — каза Томан, — повече нямаме сили да изпълняваме дълга си на богове.

— Не че свършихме голяма работа досега — обади се Рамакар. — Не успях да защитя родния си свят и се скарах с брат си и майка си.

— Това е минало, Рамакар — отговори Всемайката, — може би е в нас вината, че те пуснахме сам срещу Кракена.

— Минало-заминало — допълни Томан, — ти си бъдещето, Алтиарин. Ще приемеш ли нашите сили?

Алтиарин отстъпи назад.

— Но как?

— Само дай съгласие — отвърна Всемайката — и не се плаши, каквото и да става.

Черният елф прехапа устни.

— Вие ми предлагате да стана бог — каза накрая той.

— Няма да е толкова лесно — отвърна Рамакар, — преди това ще трябва да победиш Миракин и господаря му. Можеш ли да го направиш?

Алтиарин се замисли, но само за миг.

— Трябва — отвърна накрая простичко той.

Рамакар кимна одобрително, а Томан отстъпи назад и прегърна майка си.

— Не се страхувай, Алтиарин — каза светлокосият млад бог, — никога повече не се страхувай. Всичко ще бъде наред.

След това се обърна към брат си и му се усмихна.

— Чакайте! — внезапно извика Алтиарин.

Боговете спряха и го погледнаха въпросително.

— Размисли ли? — попита Рамакар.

— Не — поклати глава Алтиарин, — но трябва да знам нещо.

Всемайката го погледна въпросително, но Томан разбра.

— Лертиена — каза Изкупителят, — и Лерта.

— Двете си приличат толкова много… — прошепна Алтиарин — любовта, която изгубих и тази, която ме спаси. Как е възможно? Нима е случайно?

— Не — отвърна Томан, — не е случайно. Когато Камрасин и Дум’йас дадоха Лертиена на демона от отвъдното, аз спасих душата й. Но тя бе неутешима, че те е изгубила. Затова я върнах към нов живот, в същото време, но на различно място, така че да те срещне отново, макар и без спомен за първата среща.

— Но как е живяла едновременно в две тела? — зяпна елфът.

— За боговете времето е само една посока, в която успоредните прави се пресичат — усмихна се Томан, — а и какво значение има как? Важното е, че е с теб. Че винаги е била с теб.

— Благодаря — успя само да промълви Алтиарин, макар да му се стори съвсем, съвсем недостатъчно.

— Няма за какво — отвърна Томан, — това ми бе работата. А сега ще бъде твоя. Мамо…

— Синко — отвърна Всемайката и прегърна светлокосия си син.

В този момент Рамакар свали алебардата си и удари първо Томан, а после и майка си. Двете божества се разпаднаха на светли искрици, които потънаха в оръжието на бога на войната, а усмивките така и не напуснаха лицата им, дори пред смъртта.

— Какво направи? — попита ужасен Алтиарин.

— Това, на което се обрекох — отвърна Рамакар и вдигна алебардата към елфа, — време е и ти да направиш същото. Вдигни меча си!

В този момент черният елф установи, че не е изпускал оръжието си, а след това изпълни заповедта на своя някогашен бог, макар да не бе сигурен какво точно да направи.

— Удряй смело и точно, Алтиарин — каза Рамакар — не повтаряй моите грешки. И…

Богът се усмихна.

— Кажи на Таерин, че се гордея с него.

С тези думи Рамакар атакува — широка, церемониална атака в дуел, която го остави незащитен. Алтиарин избегна удара, а ръката му сама се стрелна напред. Мечът му се заби в гърдите на древния бог, а черните доспехи изчезнаха от тялото му, като разкриха лицето на младеж също толкова красив, колкото и Томан, но с тъмна коса.

— Благодаря ти — усмихна се божеството и се разпадна на светли искри точно както брат си и майка си. Искрите влязоха в меча на Алтиарин, който не можеше да проумее какво е направил, и след това проникнаха в тялото му, а в следващия миг черният елф разбра всичко. Познание за целия свят на Тарр, за селенията отвъд него и за всяко живо същество изпълниха съзнанието му, чийто обхват се разшири хилядократно, за да поеме новата информация за това какво трябва да се направи оттук нататък.

Очите на Алтиарин засияха в златно, а плащът на гърба му се превърна в дълги тъмни криле.

Черният елф, победен на върха на Поднебесната кула, престана да съществува, а новият бог се издигна нагоре с няколко махвания на тъмните криле. Ангелите наоколо, негови бледи подобия, бяха свободни и се подготвиха да помогнат на новия си господар, но Алтиарин вдигна ръка.

— Не — поклати глава той, — аз все още съм Алтиарин и тази битка е моя.

А след това излетя от кладенеца.

* * *

До основите на Поднебесната кула и вече далеч от огромните пипала, които отравяха морето наоколо, Римиел и Кариел продължаваха своята безкрайна битка. И Римиел осъзнавате, че я губи. Ухапванията на противника изпиваха силите му, а неговите собствени не бяха способни да нанесат никаква вреда. Кариел се биеше с широка, кървава усмивка, сигурен в победата си, знаещ, че е по-силен от творението си. Древният вампир бе изпил прекалено много кръв, но това не бе всичко. Така, както Римиел се поддържаше от любовта на Алтира, Кариел черпеше от омразата и кръвопролитията по света, а сега той свършваше. Силите на противника му — също.

Неспособен да поддържа височина Римиел падна на едно коляно на земята, а Кариел кацна до него, хвана го за врата и го издигна нагоре.

— Надявам се, че вече си осъзнал провала си — рече сивокосият, — това е краят ти, Римиел. Повече никога няма да срамиш нашия род!

— Ако Черния крал успее, повече няма да има наш род — уморено отвърна Римиел.

— Така да бъде! Оцеляват само силните! — отвърна черноокият, разтвори хищно уста, заби кучешките си зъби в шията на противника си и започна жадно да смуче последните капки от кръвта му.

И Римиел реши да го остави. Дори му даде нещо повече. Цялата любов, която Алтира му бе дарявала през годините, всичката обич и светлина, които изпълваха съществото му — той ги даде на своя нападател.

А Кариел не можеше да ги понесе. Черните му очи се разшириха, когато разбра, че е попаднал в капан, и се опита да се откъсне от Римиел, но той го задържа, докато сивокосият не изсмука всичко.

След това го отблъсна от себе си. Кариел се опита да каже нещо, но само се задави, а в следващия момент устата му се овъгли, последвана от останалата част от лицето и накрая от тялото. Първият вампир застина за миг — кошмарна фигура от черна пепел, а после повя вятър и той изчезна завинаги.

Римиел се усмихна и, запазил един последен светъл спомен за Алтира в сърцето си, падна безжизнен назад.

* * *

Черния крал прекъсна заклинанията си, когато усети как ръката му се изтласква назад и сивия пръстен изплюва смътно познатата фигура на крилат бог с огромни черни криле, златни очи и ореол, сияещ около гъстата тъмна коса.

— Какво? — отвори уста Миракин, след което се разсмя. — Те са те направили бог! Жертвали са се и са ти дали силите си! Но това е просто великолепно! Закъснял акт на саможертва!

Внезапно лицето му се изкриви от злоба.

— Но те закъсняха, Алтиарин! Сега аз съм единственият бог на този свят, а моите сили са тези на Кракена, мощта на самия Хаос! Ктхулу ф’хтагн!

С тези думи Черния крал разпери ръце. Пипалата зад гърба му избълваха нова струя чернилка и от нея се издигнаха тъмни вихри, които сияеха в цветове, невиждани от никого в Тарр.

Алтиарин обаче не трепна, а на свой ред вдигна меча си, който засия в златно и погълна цялата негативна енергия, призована от Кракена.

Миракин изръмжа и започна да нарежда още и още заклинания. Черни светкавици, демонични сияния, страховити същества от низши селения на съществуванието се изстреляха напред и обкръжиха Алтиарин — напор, който можеше да прекърши дори и бог. Цялата мощ на Хаоса, от всички нива на битието, се изсипа отгоре му и крилатият воин падна на едно коляно, но така и не изпусна сияйния меч, който бе анатема за силите на злото и ги изпарявате с присъствието си.

Внезапно атаките прекъснаха, а с тях угасна и сиянието на меча. Крилете се отпуснаха на гърба на Алтиарин и той ги почувства почти като своето старо наметало, с което бе напуснал Иррхас-Аббат преди близо век и половина.

— Хмм — свали ръце Черния крал. На лицето му се изписа разочаровано изражение, — силите ни се неутрализираха. Предполагах, че Кракена е по-могъщ и няма да загуби от някакво новосъздадено богче.

Алтиарин се изправи и вдигна меча си, превърнал се в обикновено оръжие.

— Знаеш какво означава това, нали?

— Да — отвърна Миракин и на свой ред изтегли меча си, оръжие, върху чието острие бяха изписани тъмни руни, от които обаче в момента не се излъчваше никаква сила, — означава, че ще се бием като в добрите стари времена, стомана срещу стомана. Има нещо романтично в това, не мислиш ли?

— Битка на честта — кимна Алтиарин, — доколкото все още имаш такава, татко.

— Моля те — присмя се Миракин, — синко. Няма да има никаква битка на честта. Аз бях най-великият герой на черните елфи, а ти си един беглец. Това няма да е битка, а заколение.

Миракин нападна, а мечът му се срещна с този на Алтиарин. Двамата започнаха дуела за края на света, а Алтиарин напълно осъзна хвалбите на баща си. Миракин наистина бе ловък и умел боец, ненадминат майстор на меча от своето време, владеещ цялото изкуство на битката с хладно оръжие и в същото време ползващ свободно всички подлости, на които бе научен.

За последно обаче бе въртял меча си преди две хилядолетия, а оттогава фехтовалната техника се бе развила много — повече, отколкото един зает със заклинанията си владетел можеше да предположи. Не помогнаха нито умението му, нито подлите му номера.

Накрая черният меч излетя от ръцете на Миракин, а самият Черен крал падна на колене.

Алтиарин опря острието на оръжието си в гърлото му.

— Имаш ли последни думи, които да кажеш? — попита тихо той.

— Молитва? — усмихна се Миракин с горчивина. — Та аз съкруших старите богове. А на теб не бих се молил никога. И все пак…

Черния крал погледна замислен към сина си.

— Гордея се с теб, синко. Сбогом.

— Сбогом, татко — отвърна Алтиарин и въпреки всичко гласът му потрепери.

След това отсече главата на владетеля от Иррхас-Аббат, защото така се правеше с чудовищата. В мига, в който животът напусна тялото на Миракин Алтиарин усети да го изпълва прежната сила и полетя във въздуха, вдигнал сияйния си меч. Мина през пипалата на Кракена като сърп през житни класове и го изхвърли завинаги от своя свят, а богът-демон, носител на Хаоса, дори не можа да изкрещи.

А след това засия като слънце и се издигна над Иррхас-Аббат.

Епилог

Винаги съм мечтал да бъда върховен жрец на Иррхас-Аббат и никога няма да забравя деня, в който тази моя мечта се превърна в реалност. Това бе малко след като Прастария предводител на великата раса Ми-Го падна в жертва на собствената си магия, ала успя да открадне разума ми в предсмъртната си ярост. Но все пак частица от мен остана жива и аз помня сълзите на Тамарай, който милваше ръката ми, докато лежах в лазарета със слюнка, течаща от зяпналата ми като на идиот уста, както и безполезните опити на отиващите си от старост Лерта и Алтира да ме спасят. Чух риданията на Камарай, докато се тресеше над тялото на смъртно ранената Казарада и съжалих, че нямам сили дори да произнеса нещо успокоително, а още по-малко да помогна.

Тогава сред нас се яви новият ни бог, великият Алтиарин, с могъщи криле и сияен ореол, обкръжен от небесно войнство на ангели. Римиел, вампирът от Леса на Всемайката, вървеше редом с него, както по-късно разбрах — възкресен като божество от своя най-добър приятел. Двамата хванаха за ръце Лерта и Алтира и с очите си видях чудото на апотеоза, начина, по който умиращите старици се превърнаха във вечно млади богини, за да застанат редом до любимите си на небето.

Помня думите на Алтиарин, който ми нареди да се изправя и ми даде сила — да изцеря ранените, сред които бяха и моите близки, да успокоя душите на онези, минали от другата страна, където, уви, ми бе забранено да пристъпя. Помня учудването на Камарай, когато му предадох заповедта на Алтиарин да поведе единния народ на елфите като крал, радостния смях на излекуваната Казарада, която се хвърли върху врата на новия владетел, целувката на Тамарай, когато, признавам — на своя глава, му дадох поста на Защитник на Храма и така го превърнах в свой консорт. Маже би се чудите дали това не ми е спечелило неодобрението на моя нов бог Алтиарин, ала аз долових докосването до съзнанието ми и чух за последните думи на Рамакар към мен, които никога няма да забравя. Сега вече зная, че небесните сили не се занимават с това да съдят страстите на смъртните, а напротив — готови са да благословят всяка искрена любов.

Венсан се превърна в крал на земите човешки и взе спасителката си Беатрис за своя жена. Буч се възцари над народа на джуджетата. Дори орки, минотаври и сатири получиха опрощение, защото така ми бе заповядал моят бог, а и сам знаех, че след като за мен е било отсъдено да бъда помилван, аз също не бива да бъда строг. Вековната вражда между елфите изчезна с появата на новия ни бог, заедно със злобата между отделните раси.

Нашият свят най-после се измъкна от пипалата на странния отвъден бог, погубил стария ни пантеон в пипалата си, и вече можем да продължим напред. Имаме нови небесни закрилници, които ни обичат и имат само една повеля.

Да се обичаме и ние.

Мисля, че можем да я изпълним.

Из „Летописите на Таерин, първи върховен жрец на бог Алтиарин, от храма на Иррхас-Аббат, Града на Вечното Всеопрощение“

Послеслов

Казват, че писането е занимание самотно. Това донякъде е така, но зад всяка книга има и други хора, окуражавали и помагали на автора. Така стоят нещата и със „Сказания за Ледената планина“ и нейното продължение — „Черната корона“. Затова и искам да благодаря на хората, без които тези истории едва ли щяха да видят бял свят.

Сред тях са:

~ Явор Цанев, който създаде издателство „Гаяна“ и с него позволи на много талантливи български творци да осъществят мечтите си. За мен е чест, че книгите ми излизат под знака на Колекция „Дракус“.

~ Кети Илиева, прекрасният редактор на книгата. Тя изгреба от текста толкова повторения, колкото има песъчинки на плажа.

~ Силвия Петрова, моята сестра по писане, която никога не спря да вярва в Алтиарин, Лерта и Римиел.

~ Ивета Атанасова, Искрен Иванов, Петя Иванова и всички приятели от фентъзи клуб „Цитаделата“, които винаги са ме подкрепяли, дори когато съм смятал, че в писането ми няма смисъл.

~ Бранимир Събев, който винаги ми е удрял едно рамо като автор. Със съвместната ни работа по „Мечове в леда“ започна и цялата ми авантюра по „Сказанията“.

~ Адриан Лазаровски, без когото едва ли щях да продължа да следвам пътя на твореца. Благодаря ти, приятелю. Знам, че оттам, някъде горе, продължаваш да ме подкрепяш.

На второ място трябва да спомена хората, чието творчество по един или друг начин ми е помогнало да напиша „Черната корона“. Авторите, които са ме вдъхновявали през годините, са много, но сред тях особена роля за написването на тази книга заема Хауърд Лъвкрафт. Умишлено съм намигнал към неговите истории за великия Ктхулу, с охота възползвайки се от призива, който той е отправил още приживе към други автори, а именно — да използват свободно мотиви от неговото наистина безсмъртно творчество, като в същото време си позволих да тръгна в моя си посока, а не просто да следвам отъпкания от него път.

И накрая, но не и по значение, благодаря на вас, читателите, които проследихте това ледено приключение до края.

Искрено ваш: Александър Драганов

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.